Sandra Bernhard, să-mi trag una!
Nu i-aș trage-o Sandrei Bernhard nici cu scula Beei Arthur.
Oricum, Biebs, ai o carieră uriașă în spate.
Snoop, te iubesc mult, frate!
Singurul care a inhalat mai mult fum ca Snoop e tatăl lui Pete Davidson la WTC.
- Mersi, Pete! - E haios!
Shaq, știu că era clădirea ta preferată de cățărat.
Tom, ești un exemplu pentru generațiile viitoare.
Dacă muncești din greu, mănânci corect, filmezi antrenamentele echipei adverse,
dezumfli mingile și obligi NFL să facă reguli noi pentru tine,
poți fi printre cei mai cunoscuți tipi din reclama Dunkin' Donuts.
Să-i dăm drumul!
New York City!
Aplauze pentru generalul roast-urilor,
Jeff Ross!
Să vă aud!
Ce facem?
Ce faceți?
JEFF ROSS: IA O BANANĂ S-O MĂNÂNCI PE DRUM
Suntem pe Broadway, dragilor!
Inspirați adânc!
De oriunde ne-ați urmări acum, inspirați adânc.
Lăsați totul la intrare.
Vreau să trăim cu toții o experiență purificatoare.
Dacă aveți o perioadă tensionată în viață, ați venit unde trebuie.
Mă pricep foarte bine să înveselesc lumea.
Prietenul meu Donald avea 86 de ani și era la îngrijiri paliative.
Avea insuficiență renală, nu voia să mai trăiască.
Fiica lui, Sarah, o prietenă foarte bună,
mi-a zis: „Jeff, tata te iubește. Numai cu tine vrea să vorbească.
Te rog, du-te să-l înveselești.”
Am stat cu el câteva ore, l-am ținut de mână.
Am vorbit despre viața lui grozavă și minunata lui familie.
I-am zis: „Donald, nu vreau să mai fii persoana mea de contact pentru urgențe.”
Dacă aveți greutăți și credeți că n-o să vă reveniți, o să vă reveniți.
Într-o bună zi o să râdeți.
Pe vremuri aveam părul lung și cârlionțat.
Îmi plăcea mult, mergeam peste tot așa.
Într-o zi, în avion, m-am scărpinat și am rămas cu un smoc în mână.
În seara aia am umplut scurgerea de la duș.
După o săptămână eram chel.
După trei săptămâni nu mai aveam sprâncene și gene.
Am aflat că am alopecie.
Mai sunt și alții cu alopecie aici?
Nu e ceva fatal, dar m-am transformat în avocatul lui Cap-de-Mort.
Știu că arăt ca Jeff Bezos,
dacă în loc de Amazon inventa batoanele de mozzarella.
Arăt ca Bruce Willis, dacă și antrenorul lui avea demență.
Bine! Publicul meu preferat!
Pot râde de mine fiindcă am obrazul gros.
Provin dintr-o familie muncitoare din Newark, New Jersey.
Paza!
Numele meu real de familie e Lifshultz.
E un cuvânt vechi din ebraică, înseamnă „ar trebui să-l schimbi”.
Al doilea prenume al meu e Ross. M-au numit după străbunica Rosie.
Anglia a avut-o pe regina Elisabeta,
Newark, New Jersey, a avut-o pe regina Rosie.
A fost o pionieră în domeniul ei.
A deschis o sală de evenimente în Newark în anii '50,
când femeile nu conduceau afaceri mari.
A condus-o cu cei trei fii.
Bunicul Herb era șef de orchestră. Când ați intrat, se auzea muzica lui.
Unchiul Murray coordona bucătăria, unchiul Albie ținea contabilitate dublă.
Era o afacere de familie.
Judy Blume chiar a scris despre Clinton Manor într-un roman.
Scria că visul fetelor din Jersey era să crească
și să aibă o nuntă de vis la Clinton Manor.
Străbunica Rosie muncea toată ziua în bucătărie,
iar seara se ducea sus, îmbrăca o rochie de gală,
își punea un trandafir în păr și organiza nunți minunate.
Împlinea visuri.
Iat-o!
Chiar înainte să fie recrutată în echipa de fotbal american!
Organiza petreceri de familie.
Ea a ținut familia unită și ne-a învățat ce e bine și ce e rău.
Odată, străbunica Rosie se ducea în vacanță în Florida
cu soțul ei, străbunicul Gus, și cu un tip, Lee, care lucra cu ei.
Mi-l amintesc pe Lee, era un om minunat.
S-au oprit peste noapte în Carolina de Sud
și n-au vrut să-i cazeze la hotel, fiindcă prietenul Lee era negru.
Străbunica Rosie s-a întors la mașină, a luat arma
și a omorât personalul hotelului.
Nu vă puneți cu evreii!
Asta ne cânta când mergeam la culcare.
Am aflat de mic nu doar că am comedia în sânge,
ci că asta e superputerea mea, iar asta este povestea începuturilor mele.
Când eram băiat în Newark
Încercam să fiu om bun și temele să-mi fac
Un bătăuș nu mă plăcea
„Evreu jegos” mă făcea
Și direct în sculă mă lovea
Cum zăceam pe jos și nu-mi ajungea aerul
Am știut că cea mai bună armă e creierul
Și m-am ridicat și am zis „Fraiere, tu n-o să fii erudit niciodată
Fiindcă unchiu-tău ți-e și tată”
Toți copiii au râs și bătăușul s-a înroșit
Puștiul trăia, dar bătăușul din el a murit
Și-apoi, ca un miracol
Poantele au ieșit din mine rapid Tot mai măiestru
Și în acea zi am devenit Al roast-ului maestru
Deci nu vă puneți cu evreii
Nu vă puneți cu evreii
Decât dacă vreți să fiți umiliți
Niciodată să nu vă puneți cu evreii
Da!
În copilărie, evreii pe care-i cunoșteam
erau oameni muncitori sindicaliști, chiar patrioți.
Unchiul Murray a fost medic militar în Al Doilea Război Mondial.
A ajutat la eliberarea unui lagăr de concentrare.
Tu ce ai făcut azi?
Armata SUA l-a decorat cu Inima Purpurie și Steaua de Argint.
Sora mea, Robyn, e cea mai amuzantă din familie.
Predă unor elevi cu nevoi speciale și are mereu materiale noi.
Văru-meu Steve, care e aici în seara asta, e chirurg la urgențe.
Nepotul meu Jared stinge incendii de vegetație.
Când aveam șase ani, eram agresat la școală,
așa că mama m-a dus cu de-a sila la karate,
unde toți copiii mă băteau cu rândul.
Dar asta m-a întărit repede.
Mama mă ducea în fiecare zi, tata venea după mine.
Am învățat să fiu disciplinat și respectuos.
La zece ani și jumătate, eram printre cei mai tineri băieți cu centură neagră
din Statele Unite ale Americii.
Mi se spunea Cușer Kai.
Evreii există de mult timp.
Am supraviețuit faraonilor, naziștilor Lui Saddam Hussein
Și dacă Isus s-ar întoarce
L-am omorî din nou
Așa că nu vă puneți cu evreii
Nu vă puneți cu evreii
Chiar dacă n-ar fi adevărat Că pe Isus l-am răstignit
Niciodată să nu vă puneți cu evreii!
Da!
Într-un final, sala de evenimente a fost moștenită de tatăl meu,
legendarul Ronnie Lifshultz din New Jersey.
Aplauze!
Iată-l servind costițe cu mâinile goale, fără teamă.
Făcea orice ca să râdă clienții, să fie veseli. Toată familia lucra acolo.
În timp ce prietenii mei petreceau, eu tranșam costițe la bar mițva.
La Clinton Manor auzeai miștouri din toată lumea.
Toate ospătărițele erau irlandeze și scoțiene,
iar băieții care lucrau cu mine în bucătărie erau haitieni.
Gregory făcea salatele. Era rus.
Lester făcea toate formele de jeleu. Era ungur.
Iar eu eram fiul șefului.
Am învățat să încasez miștouri și să răspund.
Munceam la fel de mult ca oricine altcineva,
dar am știut că nu acela era destinul meu.
Voiam să urmez minunata tradiție ebraică de a crea ceva.
Evreii au creat cele mai mari invenții din istoria omenirii, cum ar fi…
Păpuși Barbie, ursuleți de pluș
Submarine nucleare
Mașini de scris, Prozac Drone și blugi din denim
Covrigi delicioși
Roast-uri și Hollywood
Toate-s create de evrei! Da!
Planul de rezervă, televizorul color
Teoria relativității
Google, kugel, chirurgia estetică
Cu plăcere, domniță!
Murături, pagere, rujuri și lasere
Toate au fost create de…
Evrei!
Crăciunul…
Evreii adoră Crăciunul!
Fiindcă sărbătorește nașterea unui evreu, Isus Chaim Cristos!
Care a fost un tâmplar evreu, singurul din întreaga civilizație.
Cineva mi-a spus deunăzi că Adele, cântăreața, e evreică.
Da, numele ei întreg e Adele Catesa.
Până și colindele clasice de Crăciun precum…
Visez la un Crăciun alb…
Ăsta a fost compus de un evreu simpatic pe nume Irving Berlin,
care probabil doar…
visa la profituri de final de an!
Capitalism, feminism Circumcizie, cheesecake
Radiații, irigații Vaccinări, pentru Dumnezeu!
Gramofon, telefon, „E.T. sună acasă”
Toate au fost create de…
Evrei!
Microfonul!
Da, la un moment dat, un evreu a zis: „Cred că ar trebui să fim mai gălăgioși!”
Iar acum, în onoarea străbunicii Rosie,
familia mea nebună se întâlnește cât poate de des și-i gătește rețetele.
Nu vă puneți cu evreii, mai ales cu chinezii din capăt.
Avem fani ai supei cu găluști de matzo?
Străbunica Rosie îi zicea „penicilină evreiască”.
Dar evreii nu s-au oprit la asta. Au inventat și penicilina.
În onoarea străbunicii Rosie, urmăriți găluștile săltărețe.
Unu, doi, trei, și!
Nu vă puneți cu evreii!
Dacă vreți să auziți urale, nu huiduieli
Niciodată
Să nu vă puneți cu evreii!
Nici cu negrii, cu mexicanii, cu musulmanii, cu portoricanii,
cu italienii sau cu ce nație e omul ăsta, că nu știu.
Pace pe pământ!
Da!
L'Chaim!
Pentru papă!
Pentru Taylor și Travis!
Ce public mișto!
Salutați-i pe bunii mei prieteni Felix și Asher!
Ambii au absolvit Colegiul de Muzică Berklee.
Nu vă entuziasmați, au studiat contabilitatea, dar totuși…
Ador treaba asta! Oameni frumoși care râd într-o sală frumoasă!
Nu am soție și copii la care să merg. Chestia asta mă motivează!
Anul trecut era să mor.
După roast-ul cu Tom Brady mi-am luat liber câteva săptămâni.
Am zis să recuperez una-alta.
Mă duc la dentist, mă duc la psiholog…
Prietenul meu Jordan scria de câțiva ani pe grupul de prieteni
că ar trebui să ne facem toți colonoscopie.
Nu făcusem în viața mea colonoscopie.
M-am dus și n-a fost așa distractiv pe cât mă așteptam.
Am avut muzică și ulei de bebeluși, era și Diddy acolo…
Dacă mă gândesc, nici n-am primit factură…
M-am trezit după o oră, iar medicul stătea deasupra mea.
A zis că a găsit o tumoare de gradul 3 la colon.
Eu n-am fost bolnav nici măcar o zi în toată viața.
Nu credeam că mi se va întâmpla. Am anulat show-urile pe tot anul.
Iar vara trecută mi-au îndepărtat 20 cm de colon.
Mi-au pus punct la colon.
Mă bucur că v-am împărtășit.
Pot să fiu sincer cu voi în seara asta? Da?
Mama avea sâni imenși.
Erau enormi! Și avea simțul umorului foarte dezvoltat.
Tata o făcea să râdă doar ca să-i vadă săltând.
Pe atunci nu aveam Netflix, asta era distracția noastră.
Familia mea nebună nu arunca nimic, niciodată.
Am găsit o pungă cu scrisori de dragoste pe care i le scrisese tata mamei
când era în primul an la un liceu din nordul statului
numit Liceul Vocațional Paul Smith.
Studia gestiunea de hoteluri și restaurante
ca să preia afacerea familiei.
Mama lucra la un birou pe strada 34.
Se vede imediat cât erau de îndrăgostiți.
„Dragă Marsha, nu știu de ce te-ai îngrijorat că nu-ți scriu.
Crede-mă, iubito, nu va trebui să-ți faci vreo grijă în privința noastră.
Pentru ce vrei o bilă de bowling? Le primești gratis când mergi la bowling.
Încă nu știu nota de la managementul restaurantelor,
dar cred că am picat la alimente congelate.
Iubito, nu știu ce-mi faci.
Uneori, când merg la culcare, iau perna în brațe și visez că ești tu.
Cred că o iau razna.
Cu dragoste și tot restul de porcării adiacente, Ronnie.
PS: Ziua mea e pe 3 noiembrie. A ta când e?”
Asta a fost! A picat.
S-au căsătorit la Clinton Manor.
Străbunica Rosie a tras toate sforile și le-a organizat nunta secolului.
Au urcat în apartamentul nupțial,
s-au dezbrăcat unul pe celălalt
și s-au apucat să mă facă pe mine.
Nu mă judecați, eram mai simpatic în ecografie.
M-am născut cu două defecte congenitale minore.
Nu e rău pentru cineva născut în New Jersey pe atunci.
Jersey!
Aveam o umflătură deasupra ochiului.
Parcă eram campion mondial la arte marțiale, categoria sugari.
Și gaura din penisul meu era prea mică.
Da…
În prima zi de viață, un chirurg a trebuit să-mi facă încă o gaură
în spatele primei găuri.
Până în ziua de azi urinez prin două canale.
Le zic „Tunelul Lincoln” și „Tunelul Holland”.
Părinții au făcut tot ce puteau ca să scape de mine. Au vrut să mă înece…
N-a mers, așa că au vrut să-mi provoace diabet.
Ăia sunt bunicul Herb și mătușa Donna.
Devin sentimental când văd filmările astea.
Mi-e dor de tortul ăla. Era bun.
După 16 luni, ai mei au încercat iar și le-a ieșit.
A apărut sora mea, Robyn. Îi ziceam „Wawa”.
S-a născut, după cum vedeți, perfectă. Era bebeluș de bebeluș!
Până și alți bebeluși se uitau la Wawa și ziceau: „Mamă, ce bebelușă bună!”
Tata… ar fi făcut orice ca să distreze lumea.
Hanuka durează opt nopți.
Copiii primesc câte un cadou în fiecare seară.
Tata ne dădea mereu cadouri oribile înainte să ne dea ce ne doream.
„Vai, mersi, tati! O bandă adezivă!”
Aștepta 15-20 de minute și apoi zicea: „Adu-mi un suc din frigider!”
Deschideam frigiderul și găseam un cățeluș.
Erau vremuri mai simple. Mai puteai îngheța un cățeluș ca să râzi.
Odată comentam ceva în fața mamei și a vrut să mă pocnească.
Fiindcă studiasem karate…
am parat-o și i-am luxat degetul mic.
Nu s-a supărat.
A râs până a ajuns la Urgențe, fiindcă știa că mă pregătea pentru ce urma.
Când aveam 12 ani, am aflat că mama avea leucemie.
Mi-am făcut o misiune din a o binedispune.
Colecționa bibelouri cu elefanți. Mulți îmi spun că știau.
Zicea că, dacă aveau trompa în sus, aduceau energie pozitivă.
Mama era foarte optimistă.
Inițial, i s-a spus că mai are de trăit șase luni.
După doi ani era în remisiune, ieșea din spital,
entuziasmată de petrecerea de bat mițva a surorii mele.
Am găsit scrisoarea asta…
I-a scris-o tatălui meu când era în spital.
„Dragă Ronnie,
dimineață vin acasă și vreau să-ți spun câteva lucruri.
Îmi tremură degetele de la medicamente, dar înțelegi ce scriu.
N-aș fi reușit să mă recuperez dacă nu m-ai fi sprijinit
și dacă nu le-ai fi interzis să-mi spună unele lucruri.”
Părinții mei n-au avut grijă de ei de-a lungul anilor.
Tata muncea mult la sala de evenimente și asta le-a afectat căsnicia.
Dar boala mamei i-a unit din nou.
Odată, când eram la ea la spital, tata a luat fișa medicală
și a văzut că medicii scriseseră: „Pacienta are DRAC.”
Tata a aruncat fișa, a ieșit în fugă, a găsit un medic și a zis:
„De ce zici că soția mea are draci? E o femeie bolnavă! Ești un nemernic!”
Medicul i-a explicat că DRAC înseamnă „dificultate de respirație acută”.
Sau medicul era foarte bun la improvizații.
Oricum, îmi plăcea că tata o apăra pe mama.
„Ronnie, noi patru avem o familie minunată și avem șansa s-o luăm de la început.
Parcă ar fi un miracol. Poate chiar e un miracol.
Vom face eforturi împreună, dar ia-mă încet.
Întâi ajută-mă să supraviețuiesc luna care vine, zi după zi.
Mi-e foarte frică.
Dacă a fost nevoie de boala asta cruntă ca să ne apropiem, a meritat.
În ultimii ani m-am urât pe mine, nu pe tine.
Eram nefericită că sunt grasă.
Ai răbdare. Te iubesc foarte mult. Marsha.”
A fost atât de sinceră!
În pozele astea poartă perucă.
Ne-am simțit minunat în seara aia.
Am dansat mult.
Am dansat pe melodia ei preferată, „Piano Man” a lui Billy Joel.
N-o cântați, nu ne permitem drepturile de autor.
Locuiam într-un oraș nou.
Eu și sora mea încercam să ne facem prieteni noi.
Mama stătea mult în spital.
VIAȚA E O AVENTURĂ. ÎNFRUNTAȚI-O.
Eu și Robyn eram mai independenți.
Ne găteam singuri cina, ne spălam rufele…
Într-o după-amiază, tata a venit de la spital
și ne-a chemat în camera de zi.
A zis: „Jeff, Robyn, veniți aici.”
Și-a pus brațele în jurul nostru și a zis: „Nu știu ce să vă spun, copii, dar…
mami s-a stins azi.
Puteți sta aici, cu mine, sau puteți merge în camera voastră.
Cum vreți.”
Știu că stăteam în camera mea…
Aveam 15 ani și mă gândeam: „Asta e viața?
Crezi că e într-un fel, dar e altfel?”
Ca atunci când mergi la un show de comedie și unul vorbește despre neamurile moarte.
Uneori trebuie să te lași purtat de val.
Pe urmă n-am mai vorbit prea mult despre mama.
Dar o visam. Mulți îmi spun că și lor li se întâmplă.
Dorm și apare brusc. „Mamă, credeam că ai murit!”
„Nu, trăiesc!”
Râdem, plângem, ne îmbrățișăm și ne pupăm.
Iar când te trezești, îți dai seama că a fost un vis.
E ca și cum ai primi iar vestea aia.
Dar în acea perioadă am decis că viața mea va fi altfel.
Eu eram responsabil pentru propria fericire
și aveam de gând să-mi trăiesc viața din plin.
Am aflat devreme că oamenii sunt făcuți să jelească și apoi să meargă mai departe.
Nu poți jeli la nesfârșit, căci ar muri și o parte din tine.
Și nu e corect.
Așa că am făcut ce fac oamenii: ne-am revenit.
Tata a început să facă bani cu sala de evenimente.
Era un tată singur, făcea ce putea.
A început să meargă la Atlantic City. Apăruseră cazinourile. Juca 21.
L-a cunoscut pe Don Rickles la un restaurant.
Devenise o vedetă în catering, îl cunoșteau toți.
Într-o zi jucam poker cu amicii din liceu la masa din bucătărie.
Am făcut poza asta, iar Hamo, ăsta de aici, plângea,
fiindcă pierduse 100 de dolari la poker.
Tata a venit de la serviciu.
Era în smoching, avea buzunarul plin cu bani.
L-a văzut pe Hamo plângând. A zis: „Stai așa, Hamo, te salvez eu!”
Tata a deschis frigiderul și a scos un pachet de unt.
L-a pus pe masa din bucătărie și a zis:
„Hamo, dacă poți mânca pachetul ăsta de unt,
îți dau 100 de dolari.”
Hamo a luat trei îmbucături și a vomitat în chiuvetă.
Tata i-a dat 47 de dolari.
N-am idee care trebuia să fie morala poveștii.
Tata era o mare figură.
Într-o seară trebuia să scot gunoiul. Era frig și am luat haina de la smoching.
Am băgat mâna în buzunar și am scos o punguță cu o pudră albă.
M-am întrebat: „De ce poartă tata sare cu el?”
Dar mi-am dat seama ce era și n-am fost surprins un an mai târziu,
când a venit după mine la școală
și m-a dus la un consilier de admitere la colegiu.
Tata a tăiat curba și turuia întruna.
Mi-am dat seama cum stătea treaba. Îmi era rușine și l-am mințit.
„Tată, cred că vor să merg singur la prima întâlnire.”
Și m-am dus fără el.
Un an mai târziu, m-am dus la colegiu, la Universitatea Boston.
Mi-am luat licența în film și am studiat științele politice,
dar în general fumam bong și mă uitam la Spinal Tap cu prietenii.
Câțiva sunt aici azi.
Am cântat în trupe punk rock.
Am fost regizor muzical la postul de radio al colegiului.
Serile de sâmbătă erau cele mai tari.
Mergeam cu prietenii la cinema să vedem The Rocky Horror Picture Show.
Arătam beton în ciorapii de plasă!
Atunci mi-am permis să fiu eu însumi pentru prima dată.
Mă distram, eram creativ.
La jumătatea primului an de colegiu,
m-a sunat bunicul, care locuia cu noi.
Mi-a zis: „Hai acasă de urgență, băiete.”
Tata era în spital, făcuse un anevrism din cauza cocainei.
Era în comă. După trei zile a murit.
Încerc să nu fiu supărat pe el. Omul și-a trăit viața.
Mi-aș fi dorit să nu fi zis că nu fumează când și-a făcut asigurarea de viață?
Da, n-aș mai fi avut opt show-uri pe săptămână.
La înmormântarea lui am vorbit prima dată la microfon.
Am zis: „Îl cunoșteați, știți că ar vrea să vă gândiți la el
nu cu tristețe, ci cu zâmbetul pe buze.”
Toți cunoscuții au venit la noi acasă. Eu și sora mea eram adolescenți.
Vecinii și prietenii ziceau:
„Tu și Robyn sunteți orfani. Veniți să stați cu noi! Vă adoptăm!”
Iar noi ziceam: „Ieșiți dracu' din casa noastră!
E casa noastră acum!”
A venit rabinul să recite Kadișul îndoliaților.
Era toată lumea acolo, totul era trist, eu și sora mea ne-am privit…
S-a uitat în jos și a-nceput să râdă.
M-am uitat și eu în jos și i-am văzut cățelul,
care călărea piciorul rabinului.
Rabinul se prefăcea că nu e nimic.
În câteva secunde am început să râd, toată lumea râdea.
Până și rabinul și cățelul râdeau.
Atunci mi-am dat seama că părinții ne-au învățat o tehnică de autoapărare,
simțul umorului.
Capacitatea de a râde în cele mai negre momente.
Asta mi-a salvat viața.
Părinții mei nu m-au văzut ținând niciun show, niciodată.
Le-ar fi plăcut viața mea.
Le-ar fi plăcut asta! Ar fi venit în fiecare seară.
Serios!
Probabil ar fi stat aici, în primul rând,
în locul acestor doi necunoscuți.
- Sunteți mândri de mine? - Da.
Și eu sunt mândru de voi. Faceți treabă bună!
Când pregăteam show-ul, mă gândeam:
„E bine să vorbesc așa despre părinți? Să le citesc scrisorile de dragoste?”
Nu sunt aici, să râdă cu noi.
Acum abia mi-o mai amintesc pe mama.
Tata a murit din senin, n-am apucat să ne spunem multe lucruri.
Am vrut să mă gândesc bine.
Am mers cu prietenii câteva zile cu cortul, în nord. Nu mai fusesem acolo.
Conduceam spre camping, se întuneca și m-am rătăcit.
Și nici nu mi-am dat seama că m-am rătăcit.
Am condus 20 de minute în altă direcție și, într-un final, m-am prins.
Chiar în locul în care am întors mașina,
în fața mașinii era o bancă,
o stație de autobuz și un indicator pe care scria: „Liceul Paul Smith”.
Am zis: „Ia stai!”
Era liceul în care tata s-a-ndrăgostit de mama și i-a scris scrisorile.
Nu-mi venea să cred! Am știut că asta înseamnă ceva.
Chiar lângă bancă erau două căprioare.
Stăteau pe marginea drumului și se uitau la mine.
Una dintre căprioare avea ugere imense.
Cealaltă avea praf alb aici, turuia întruna și îmi dădea indicații.
Am zis: „Bine, am înțeles!”
Dar totul m-a făcut să continui, să încerc să-mi înțeleg mai bine părinții,
și poate că viața lor îi va ajuta pe alții să-și înțeleagă mai bine viața.
Înainte de show am răscolit iar prin lucrurile lor
și am găsit
o cutie veche cu declarații fiscale pe care nu știu de ce le-am păstrat.
Am scos un plic de la FedEx, l-am deschis și am găsit asta.
Cred că am citit-o o dată, am aruncat plicul și am uitat de ea.
E singura scrisoare de la tata.
„Dragă Jeff, știi că nu mă pricep la scris scrisori,
dar simt că ce am de spus trebuie pus în cuvinte.
Mulți tați își iubesc copiii,
dar puțini au norocul să-i considere și prieteni.
Nu sunt sigur că vei înțelege,
dar într-o bună zi, când vei avea copii, știu că vei înțelege.”
Ei bine, tată, am plătit personal 11 întreruperi de sarcină.
Nu știu dacă la asta te refereai.
Dar te-am înțeles până aici.
„Aș vrea să-ți amintești bucuriile pe care mi le-ai dăruit în atâția ani.
Cum veneai acasă de la karate
sau cum râdeam de toate prostiile în mașină.
Cum te priveam alergând pe teren în meciul din campionatul liceelor.”
Eram conduși cu 0-11. Aici face mișto de mine.
„Când vedeam cum muncești când ai început să lucrezi la Clinton Manor,
fără să profiți o clipă că erai fiul șefului.”
Asta-mi pică bine.
„Cum râdeam când îmi aruncai spaghetele în poală.”
Mama provoca bătăi cu spaghete în bucătărie.
Făcea: „Spaghete, unu, doi, trei!” Și aruncam cu spaghete peste tot.
Încă mai fac asta cu sora mea. Vă recomand cu căldură.
„Iar azi, Jeff, te-am văzut primind diploma de liceu.
Știu că nu prea vorbim despre mama voastră,
dar știu că ne gândim la ea din când în când.
Ce mândră trebuie să fie acum!
Știu că nu ți-am arătat niciodată sentimentele pe care ți le port,
dar ele există.
Dacă te-am repezit când voiai să vorbești cu mine, iartă-mă.”
Munceam mult la sala de evenimente.
Dacă voiam să discut cu tata, mergeam în camera frigorifică.
Toate discuțiile noastre erau scurte și cu sfârcurile întărite.
„Știu că de când s-a prăpădit mama ta n-am stat destul cu tine și cu sora ta.
Era dificil, căci afacerea crescuse,
iar seara plecam de acasă, în loc să petrec mai mult timp cu voi.
Sper că nu ți-a lipsit prea mult un cămin. Dacă ți-a lipsit, îmi cer iertare acum.
Vreau să închei spunându-ți că ești cel mai bun.
Nu-mi puteam dori un fiu mai bun.
Ești de treabă, ești bun și ai capul pe umeri.
Rămâi neschimbat, Jeff, și o s-o duci bine și o să fii fericit toată viața.
Te voi iubi mereu și te voi considera prietenul meu.
Tatăl tău!” Cu semnul exclamării la final.
Tată, dacă ești mândru de mine, dă-mi un semn.
Mulțumesc, tată.
Poate după show.
Mă consider norocos.
Am avut părinți buni și m-au crescut suficient.
Când primești lovituri de mic, te schimbă. Unii dintre voi știți.
Uneori e greu să-ți faci planuri pe termen lung,
căci ai impresia că se vor duce naibii.
Uneori e greu să te apropii de oameni, căci te temi că vor dispărea.
Eu mă străduiesc.
Uneori zâmbesc fals și sper să se transforme în zâmbet real.
De obicei reușesc.
Prietenul meu Mark… E acolo. Bună, Mark!
Mi-a zis: „Vino cu mine la niște cursuri de comedie, de stand-up. Ai fi bun.”
Ne-am dus la curs, n-aveam nimic de pierdut.
Eram un fraier dolofan, care trăia cu bunicul în New Jersey.
Mi-a plăcut mult cursul.
Nu mai fusesem așa entuziasmat de când făcusem karate când eram mic.
Îmi transformam experiențele de viață în ceva amuzant și tămăduitor.
Una din primele mele glume a fost:
„Nu-i da voie bunicului să-ți aranjeze o întâlnire pe nevăzute.”
Când a deschis ușa și m-am uitat la ea… Oribila!
Așa o chema, Oribila.
Numele ebraic era Câh.
Mă speteam muncind.
Împărțeam fluturași, făceam orice ca să urc pe scenă.
În sfârșit, prezentatorul din cel mai bun club de comedie din New York m-a plăcut.
Mă invita la localul de vizavi de club.
După spectacole îmi dădea ponturi, indicații, sfaturi.
Nimeni nu mai crezuse în mine. Era foarte tare!
Într-o seară, mi-a zis: „Jeff, cred că tu ai putea fi actor.”
„Pe bune?” „Da, fă niște cursuri de actorie.”
„Bine…”
A zis: „Știi ceva? Îți ofer eu prima lecție de actorie.”
Era ora 02:00. Zice: „Locuiesc la câteva cvartale.”
Ne-am dus acasă la el.
Zice: „Să-ncepem cu exerciții de respirație. Închide ochii.”
Și-a pus mâna aici și a zis: „Relaxează-te! Respiră, Jeff.
Jeff, nu te relaxezi. Ține ochii închiși și relaxează-te.
Respiră, Jeff! Relaxează-te!”
Mâna i-a ajuns aici.
Mi-am dat seama și am făcut un pas înapoi.
Zic: „Frate, nu știu… Nu e… Trebuie să plec.
Mă așteaptă bunicul în New Jersey.”
M-am simțit umilit.
Dar am continuat să merg la clubul de comedie.
Nu voiam ca perversul ăla să stea în calea visului meu de a deveni comic de stand-up.
Uneori simt că-i datorez recunoștință
fiindcă mi-a arătat cât de dur poate fi showbizul.
E aici în seara asta. Aplaudați-l!
Henry, mi s-a părut mie că ești tu!
Fără resentimente!
Mă rog, cu puțin sentiment, știi tu…
Uneori mă simt ca un copil fără mamă
Departe de casă
Da, departe de casă
Seara, când coboram de pe scenă, mergeam la Autoritatea Portuară, aici.
Urcam în autobuzul 114 spre New Jersey,
unde locuiam cu colegul de apartament de 78 de ani,
și anume tatăl mamei mele, bunicul Jack.
Omul meu, cel mai bun prieten, fratele meu de suflet!
Mâncam tot timpul împreună, ne purtam hainele.
Toți prietenii meu s-au împrietenit cu el.
Am dat o petrecere de ziua lui când a împlinit 79 de ani.
„Băiete, spune-le că împlinesc 80! O să primesc cadouri mai mișto.”
Ziua îl duceam tot timpul la medici.
Seara veneam la New York și încercam să urc pe scenă.
Bunicul îmi dădea câțiva dolari pentru autobuz și o banană.
„Băiete, uite! Ia o banană s-o mănânci pe drum!
Ia-o! Ai putea face o cădere de potasiu…
Sau poate rămâi în trafic sau poate cunoști pe cineva.
O poți folosi pe post de vibrator. Ia-o!
Dacă ești trist, o poți întoarce așa. O să-ți amintească să zâmbești.”
Ăsta era felul lui de a-mi spune că nu poate veni cu mine, dar e cu mine.
A fost mereu alături de mine,
chiar și când eram bebeluș și mă târam pe podea.
Soția lui, bunica Helen, făcea odată ceai,
s-a împiedicat de mine cu ceainicul și a picurat pe mine apă fiartă, aici.
Încă am cicatricea, dar nu arată foarte rău.
Fiindcă bunicul Jack m-a apucat cu mâinile lui mari
și a fugit cu mine 13 cvartale, până la Urgențe.
Era un campion.
Era pensionar, lucrase în construcții în Bronx.
Un om dur.
Zicea despre el că era campion.
Vedeți inelul ăla?
E o piuliță din oțel
de la un submarin nazist capturat în Al Doilea Război Mondial.
Marina SUA a capturat un submarin nazist în tot războiul.
U-505 e expus acum la un muzeu din Chicago.
L-au tractat până în America, ca să-i descopere tehnologia.
Bunicul Jack era constructor de nave și era staționat în Baltimore.
Echipa lui s-a ocupat de mentenanța acestui submarin câteva zile.
A luat o piuliță, a șlefuit-o și și-a făcut un inel.
Bătea cu el în obiecte, ca să-i poarte noroc.
L-a purtat toată viața. Un campion!
Situația era următoarea:
soția lui murise de mult, sora mea era la colegiu.
Eram doi țăcăniți care locuiam în casa în care am crescut, în New Jersey.
Uneori, când veneau prietenii la mine, luam chitara electrică.
Bunicul Jack cânta blues în living.
Dacă mă simt mâine
Așa cum mă simt azi
O să-mi fac bagajul și o s-o șterg de-aici
Aveam 23 de ani, încercam să-mi clădesc o viață.
Mă întrebam cât timp o să mai pot avea grijă de bunicul.
Se recupera după o operație grea.
Un asistent social de la spital mi-a sugerat să merg
și să văd un cămin care oferea asistență, un azil de bătrâni.
M-am dus, era drăguț, dar știam că nu e pentru noi.
Știam că vom rămâne împreună până la capăt.
Există un ONG minunat, veneau acasă la noi
ca să vadă cum e bunicul și să-i ducă o masă caldă,
ca eu să vin la New York, să-mi urmez visul.
Aplauze pentru Meals on Wheels! Niște oameni grozavi!
Sunt sigur că sunt aici în seara asta lucrători sociali. Tot respectul!
Știu cât e de greu să ai grijă de cineva care nu poate avea grijă de el.
Dar vă asigur că veți privi spre perioada asta cu mândrie.
Vă asigur că așa va fi.
Bunicul avea o asistentă minunată, o doamnă din Jamaica pe nume Lily.
Ea zicea: „Toată lumea e copil de două ori.
O dată, când se naște. A doua oară, când moare.”
Am simțit că e așa cu bunicul Jack.
Odată dormeam, iar el s-a împiedicat și a intrat în camera mea în toiul nopții
și s-a prăbușit pe patul meu, cu picioarele într-o parte.
Avea dureri mari, trebuiseră să-i taie din coaste pentru operații.
Era amețit, nu era conștient, și a dormit toată noaptea
ținându-mă de gleznă.
Ca și cum căuta siguranță sau căldură,
așa cum un copil ține mâna mamei când doarme.
Ne-am trezit dimineață și nu s-a jenat. Era împăcat cu situația.
„Știu că sunt o pacoste, dar crezi că mă poți ajuta să mă ridic din pat?”
M-am dus în fața patului și i-am dat mâna.
N-a acceptat să-l ajut, mi-a strâns mâna. O strângere energică, de campion!
S-a ridicat coastă cu coastă, ca un luptător,
până a ajuns să stea drept.
L-am întrebat: „Bunicule, te simți bine?”
A zâmbit și a spus:
„Aș vrea să fiu un inel pe mâna iubitei mele.
De fiecare dată când s-ar scărpina în fund aș vedea tărâmul făgăduinței.”
Așa am început ziua.
Nu și-a pierdut deloc prestanța,
orice s-ar fi întâmplat.
Și-a făcut chiar și o iubită, Sarah. A cunoscut-o la centrul pentru seniori.
Zicea: „Băiete, când vine vorba de romantism, puțin înseamnă mult.”
De ziua ei a dus-o la mall și i-a făcut primele găuri în urechi.
„Au trebuit s-o imobilizeze, dar a făcut-o.”
Dar n-o lăsa să-l viziteze la spital. Era prea mândru.
Nu voia ca ea să-l vadă mai prejos de Superman, de un campion.
Odată eram cu el la spital și a venit vorba de ea.
Nu se simțea bine, dar s-a înviorat imediat.
A zis: „Vreau să vorbesc cu ea! Băiete, formează-i numărul!”
Am sunat-o. A fost ultima oară când au vorbit.
„Bună, iubito! Eu sunt!
Nu ești gravidă, nu?
Vin imediat, cu șlițul desfăcut.
Oricum, sper să nu dea faliment poșta
fiindcă nu ți-am trimis scrisori de dragoste de ceva timp.
Am visat în tot acest timp că viața are al tău chip?
Toate visurile mele cu tine
au fost doar castele de nisip?
Bine, mami, floricică, Zaza, Falanga. Am vrut doar să-ți aud vocea.
Curând o să mă pun pe picioare, iubito, și vin să te iau pe sus!
O să-ți iau un colier asortat cu cerceii.
Bine, iubito.
Până la cer!
Pa!
Băiete, s-o fi văzut…
Cu un cercel de aur în fiecare ureche.
Era frumoasă!
Bine, gata.
Acum șterge-o!
Să ai succes! Ia o banană s-o mănânci pe drum!”
Acesta e inelul.
De câte ori am nevoie de energia aia de campion,
bat cu inelul în ceva și mă gândesc la bunicul Jack.
Uneori îmi amintește de o tipă din Denver pe care am excitat-o odată cu degetul…
Dar de obicei îmi amintește de bunicul Jack.
Acest inel nu e doar un simbol al binelui care învinge răul,
e un simbol al rezilienței.
Bunicul Jack a trăit mai mult decât soția, decât fiica și decât corpul lui.
Nu s-a văicărit, nu și-a plâns niciodată de milă
și m-a învățat: „Fii pregătit pentru orice și mergi mai departe!”
Următorul invitat e un tânăr comediant care își face debutul în televiziune.
Doamnelor și domnilor, aplauze pentru Jeffrey Ross!
Jeff!
Da! Frate!
Asta i-a scris tata mamei.
Se numește „Termină cu pâinea aia”.
„Zâmbetul tău înflorește Ca o floare luminoasă de vară.
Părul îți curge pe umeri Ca o ploaie ușoară.
Ochii-ți sunt ca o mare întinsă, Albastră din coastă-n coastă.
Dar de ce ai curu' cât un camion?
Termină cu pâinea aia!”
Bun!
Vreau să vă spun că următoarea poezie a fost compusă de mama
ca replică la poezia tatei.
Se numește „Ia un tricou, că sperii copiii”.
Comedia mi-a permis să intru în culisele lumii.
Am avut show-uri în Australia, Noua Zeelandă, Africa, în toată America,
în zone de conflict din Orientul Mijlociu.
Dar centura neagră am obținut-o
atunci când doi dintre cei mai buni, Chris Rock și Dave Chappelle,
m-au invitat cu ei la Londra,
să le fiu invitat-surpriză în show-urile de la Arena O2.
Mi-au zis: „Fă ce vrei!”
Am pășit în fața a 15.000 de oameni
și am început să vorbesc despre regina Elisabeta.
Americanii n-ar trebui să facă asta. Era la câțiva pași, la Palatul Buckingham!
Am zis: „O iubesc pe regină, fiindcă-mi amintește de străbunica Rosie.
Amândouă și-au ținut laolaltă familiile de nebuni.”
Regina adoptase nu demult doi cățeluși Corgi.
Am zis: „Ce tare! Să adopți căței la 96 de ani!
Cât optimism!”
„O să îmbătrânim împreună, micuții mei Jubileu și Bubileu!”
Au fost cadou pentru soțul ei, prințul Filip,
care avea 99 de ani și era în spital.
I-a dăruit doi Corgi drept cadou de recuperare.
Un gest drăguț, dar mi s-a părut o șmecherie publicitară.
În săptămâna aia, Meghan Markle a apărut la televizor
și a acuzat familia regală de rasism.
Sigur, cei mai mulți dintre noi au zis: „Mulțumim, doamnă detectiv Markle!
Vai de mine!
Vrei să spui că boșorogii ăștia de 100 de ani,
care poartă coroane și pelerine,
trăiesc în palate și au colonizat 70% din planetă
ar putea avea păreri învechite despre rasa oamenilor?
Cum ai reușit să dezlegi misterul, doamnă detectiv?”
Scotland Yard ar vrea să vorbească cu tine.
Noi credeam că regina Angliei se plimba într-o zi în palatul Buckingham și a zis:
„Filip, am vorbit cu Harry.
Am o veste grozavă! În sfârșit, o să avem un negru în familia regală!
O prospătură de prinț!
Nu va mai trebui să am grijă de copii proveniți din incest!
Să sărbătorim, cățeluși!
Filip! Mai trage-mi-o o dată!
E ora ceaiului, Philip! Îți poruncesc să-mi pui pliculețele de ceai pe față!
Bagă-mi în gură boașele alea de 99 de ani!
Filip, pune-mi un șirag de perle deasupra acestui șirag de perle!
Filip, mănâncă-mi plăcinta pentru ultima dată!
Căței, dați-vă jos din pat!
Filip, trage-mi-o ca în 1939,
când tocmai am colonizat Barbados.
Îți amintești, Filip!
Filip, îmi vine, Filip!
Dumnezeu să mă ocrotească…
pe mine!
Iubitule!
Bravo, Filip! Bravo, bătrâne!
Vai, Filip…
Filip?
Filip!”
I-a dat doi cățeluși.
El a murit după trei zile.
Prințul Filip a murit în aceeași zi cu unul din rapperii mei preferați, DMX.
În mod ironic, ultimele cuvinte ale prințului Filip au fost:
„Unde-s câinii mei?”
A fost un show grozav.
Un show grozav!
Dar show-urile vin și pleacă.
Contează prieteniile legate în timp.
Comedianții sunt familia mea.
Eu sunt comediant înainte de orice altceva.
De-asta mă doare ce s-a întâmplat recent.
Trei prieteni foarte buni s-au stins într-un interval de opt luni.
Aici sunt niște monumente ale comediei.
Oamenii ăștia m-au făcut să râd cu lacrimi.
Am rămas eu să le spun povestea.
Sunt fani ai lui Norm Macdonald aici?
Da!
Norm avea una din glumele mele preferate. O spunea de două ori pe an.
„Se apropie ziua în care schimbăm ora. Îi dau maximum șase luni.”
Unul din primele mele show-uri plătite a fost în deschiderea lui,
la un club de comedie din New Jersey.
Încă nu era celebru, avea un public nișat.
Era un canadian excentric, cu accent ciudat.
Publicul nu înțelegea mereu glumele, dădea chix în patru din șapte show-uri.
De câte ori avea succes, mergeam în culise și jucam poker până la următorul show.
Dar când dădea chix, din motive pe care nu le înțeleg nici azi,
Norm se ducea la ieșire
și își lua la revedere de la toți cei care plecau.
Era al naibii de ciudat!
Norm era întotdeauna cu un pas înaintea celorlalți.
Aș vrea să fi fost mai sincer legat de sănătate.
Ne-am fi luat adio cum s-ar fi cuvenit.
Fani ai lui Gilbert Gottfried?
Fratele meu Gilbert! Iată-l!
La unul din ultimele show-uri m-a surprins.
A spus o glumă cretină despre sex oral cu craniul bunică-sii.
La înmormântarea lui, am zis: „Gilbert e curajos, crud și subversiv.
Dar e atât de adorabil, că ne poate face să râdem
la o glumă despre sex oral cu craniul unui mort.”
Apoi m-am uitat la coșciug și am zis: „Acum nu mai e la fel de amuzant, nu?”
Soția lui, Dara, m-a sunat de curând.
Mi-a zis că vrea să vină cu copiii, copiii lui Gilbert,
adolescenți, la show-ul ăsta.
I-am zis: „Și-au pierdut tatăl nu demult.
Ar putea fi prea mult pentru ei, prea curând.”
Dara a zis: „Vreau să vadă că și tu ai trecut prin ceva asemănător
și că ești bine.”
Nu doar că eu sunt bine, dar și ei sunt bine.
Lily e în primul an de colegiu, la Film.
Iar Max a pus mâna pe primul sân.
Bravo, prietene!
Îmi place să merg la voi la cină.
Mi-e dor să stau la masă cu Gilbert
și să cântăm cântece din Scripcarul pe acoperiș.
Jeff, sunt în mașină și mi-e dor de tine.
La mulți ani!
La mulți ani, dragă Jeffrey!
La mulți ani!
Am falsat la sfârșit. Se întâmplă când îmbătrânești.
Te iubesc! Să ai cea mai frumoasă seară!
Mersi că mi-ai invitat fiicele… Acum trebuie să virez stânga. Pa!
Te iubesc!
Și eu te iubesc, Bob!
Bob Saget, părintele Americii!
El și Bill Cosby.
Doar că Bob adormea oamenii în mod clasic.
Vorbea despre voluntariatul lui la Scleroderma Research Foundation.
Ascultați… Vă doresc tuturor un prieten ca Bob.
Era minunat. Spunea mereu „te iubesc”.
Spunea asta la fiecare conversație.
Bob propovăduia optimismul.
Zicea: „Nu accept nimic negativ.” M-a învățat să resping ura.
A avut câteva show-uri pe Broadway și era foarte mândru.
Era o vedetă de televiziune cunoscută în toată lumea.
Lui Bob îi plăcea să fie comediant. Bob trăia ca într-un stand-up.
A și murit ca un comediant. Unii dintre voi cunoașteți povestea.
Era în Florida. Avusese un show extraordinar.
S-a întors la hotel. Cumva, a alunecat și s-a lovit la cap.
Mi se pare perfect pentru un tip care prezentase Întâmplări hazlii.
Poți folosi poanta asta, Bob.
Sau poți folosi aia, Bob.
Era un tip complicat, dar…
Mi-a lipsit Bob când a venit pandemia.
Treceam printr-o despărțire și Bob nu era acolo
cu un discurs de încurajare și un sendviș cu pastramă.
Toți am trecut prin asta, a fost greu pentru toți.
Toate show-urile au fost anulate. Eram singur acasă.
Eram singur pentru prima dată în viața mea.
Fostei i-o fi fost milă de mine.
Într-o zi mi-a adus o maidaneză găsită pe stradă. Rasa ciobănesc german.
Câți ani poate avea un câine?
Asta avea vreo 40 și ceva.
Avea blană lipsă, dinții distruși, avea o sticlă de whisky la subsuoară
și-i datora 2.000 lui Michael Vic.
I-am zis: „Nu vreau câinele ăsta! Are probleme.”
În plus, sunt alergic la câini. Mi-e frică de ei.
Dar parcă universul mă provoca s-o iubesc pe cățelușa asta.
Avea nevoie de un cămin. Eu aveam nevoie de un prieten.
Am spălat-o, i-am luat medicamente.
Am ajuns cei mai buni prieteni. Era pandemie, eram mereu împreună.
Dacă mergeam la magazin o oră, când mă întorceam…
Și cățelușa făcea…
Seara ieșeam din casă și ne uitam la lună.
Când era plină, urlam la lună. Ei îi plăcea la nebunie.
Într-o dimineață, când m-am trezit, am văzut că dădea din coadă.
„Ia uite! E bucuroasă!
Poate că și eu sunt mai bucuros. Să sărbătorim!”
Am mers în țarcul pentru câini. Nu mai fusesem, nu știam cum e.
Pudeli perfecți se plimbau în două labe și vapau…
Am intrat cu cățelușa mea. Cocoșata din parc!
A mea lătra în direcție greșită.
O loveau mingi de tenis în cap…
Îi curgea sânge de la ciclu…
Nu era sterilizată. Toată lumea se uita la noi.
O femeie m-a întrebat: „E de la adăpost?”
”Nu, sunt profesorul ei de actorie!
E bine, repetă pentru următorul film.”
O s-o lovească autobuzul în filmul lui Martin Scorsese.
E Barbra Streishound! Puțin respect pentru numele ăsta!
„De la adăpost, auzi…
Crezi că-mi bat câinele și-l aduc în parc să mă laud cu el, demento?
Da, e de la adăpost!
Și da, o păstrez!”
Am pus poze cu ea pe Instagram.
Cu textul: „Aici e casa ei pentru totdeauna.”
Un miliard de like-uri! Toți o admirau. Am primit o grămadă de mesaje.
Mesaje de la toate adăposturile disperate în perioada pandemiei.
Asher, cântă ceva reclamă tristă cu câini.
Așa.
Știți cum se întâmplă, nu?
Primesc un mesaj…
„Avem și noi o femelă de ciobănesc german.
E puiuț.
Dacă nu-i găsim un cămin în următoarele 12 minute…
va trebui să-i dăm un pumn în bot,
să facem smoothie din ea și să hrănim ceilalți câini cu ea.” Ce?
Acolo ajunsesem.
Nu avusesem câine în viața mea
și m-am trezit singur, cu doi ciobănești germani.
Exact!
Da!
Și ele știu că sunt evreu.
În fiecare dimineață:
„Deșteptarea, evreule! Treci în țarc, schnell!
Unde ascunzi recompensele?
Unde-s recompensele, evreule? Le simțim mirosul!
Unde-s recompensele?
Mai bine ni le dai tu decât să le găsim singure!
Unde-s recompensele? Sunt în pod?
Unde ți-s actele, evreule?
Vrem la pipi! Unde ți-s actele?”
Le cheamă Ausch și Schwitz.
Le iubesc, dar le dau câte un șut zilnic pentru fiecare evreu mort la Holocaust.
Nu vă puneți cu evreii! Ele se amuză.
Cei mai mulți câini se tem de artificii. Ele le adoră! Le amintesc de zilele bune.
Bate lăbuța!
Nu sunt bune la pază.
Dacă mi-ar intra cineva în casă, ar zice: „Evreul e acolo!
Doarme acolo!
Nu bănuiește nimic.
Asta-i șansa ta!”
Pe cea mică am numit-o Nipsey.
Învață tot de la cea mai bătrână. Coboară scările șchiopătând.
Urcă în mașină ca un câine bătrân.
Pune două labe sus, apoi așteaptă s-o ridic așa.
Celei bătrâne i-am zis Buni.
Uitați-vă la ea, e o bunicuță.
Nu-i cunosc trecutul, e maidaneză.
Veterinarul a zis că a avut multe rânduri de pui.
Are tot felul de umflături pe corp, are demență, o dor picioarele…
Uneori îi suflu în față fum de „iarbă”.
„Hai aici, Buni!”
Parcă văd cum i se corectează singur glaucomul.
Mereu se uită la mine cu privirea aia de nazistă…
„Tu ești unul dintr-ăia buni.”
Într-o zi eram în țarc și Buni se juca cu alți câini.
Se juca și a căzut.
Și piciorul i s-a…
Când cade un câine bătrân, te sperii.
Am ridicat-o și am dus cățelușa de 45 de kilograme la mașină,
ca s-o duc la veterinar.
Simțeam în piept aceeași greutate ca în urmă cu câteva zeci de ani,
când l-am dus pe bunicul Jack la mașina
care l-a dus la Urgențe pentru ultima dată.
Am bătut cu inelul în gardul țarcului pentru câini și m-am gândit:
„Poate asta a fost. Nu știu dacă o să mai pot avea grijă de ea.”
Am ajuns la veterinar și a trebuit să hotărăsc dacă-mi iau rămas-bun.
Nu mai trecusem prin așa ceva cu un animal.
Aplaudați dacă ați trecut prin asta.
Plângeam ca un copil.
L-am sunat pe văru-meu: „Ed, poți veni acum la veterinar cu Nipsey?
Vreau să-și ia rămas-bun de la Buni. Trebuie să ne luăm adio.
Și adu o friptură, ultima masă a lui Buni.”
M-am așezat pe jos în cabinet și am așteptat cu Buni.
Am ținut-o de lăbuță
și i-am mulțumit că a fost prietena mea în pandemie.
S-a uitat la mine și a zis…
M-ai luat la tine
Când eram singură
M-ai lăsat să năpârlesc
În toată casa ta
În pat ne-am cuibărit
Ca un soț și o soție
Eu ți-am dat purici
Tu mi-ai dat viață!
Tu ești unul dintr-ăia buni
După o oră și jumătate,
a apărut văru-meu Ed
cu celălalt câine și cu friptura.
Dar până atunci se întâmplase inevitabilul.
Muream de foame.
Buni se uita la mine: „Nenorocitul de evreu îmi ia ultima masă?”
Am băgat mâna în buzunarul de la haină
și am scos o banană obosită, pe care o aveam întâmplător la mine.
Mi-am mâncat banana, Buni și-a mâncat friptura
și am râs pentru ultima dată împreună.
A venit veterinarul să-i facă injecția.
Când i-a băgat acul în blană,
ca să detensionez atmosfera,
am zis: „Domnule doctor, m-am răzgândit.”
Buni a deschis un ochi: „Ai zis prea repede, nătărăule!”
A deschis și celălalt ochi.
S-a uitat în ochii mei pentru ultima oară.
A zis…
N-am ascultat niciodată
Aportul era o tortură
Sunt singura nazistă care n-a urmat ordine
Dar tu
Tu nu mă judeci niciodată
Tu
Tu mă iubești și-atât
Poate că sfârcurile mi-s lăsate
Dar codița mea întruna bate
Tu ești unul dintr-ăia buni
Vreți să urlați cu mine? O să vă pice bine.
Gândiți-vă la cine vreți în seara asta și dați-vă drumul.
BUNI
După vreo două săptămâni,
veterinarul mi-a trimis cenușa lui Buni.
Nu știam ce să fac cu ea.
Eu și Nipsey am spus o rugăciune
pentru singurul evreu care a incinerat un nazist.
Am rulat-o într-o țigară și am fumat-o.
Asta ar fi vrut Buni.
Îmi amintesc că mă gândeam: „Cum s-a întâmplat asta?”
Nu-mi dorisem un animal,
iar acum plângeam după cățeaua asta jigărită antisemită.
Asta ne arată puterea iubirii, puterea prieteniei.
Pierzi ceva, și altceva apare de nicăieri și îți umple golul din suflet.
Dar trebuie să-i permiți.
Trebuie să fii deschis.
Asta a făcut Buni pentru mine.
Câteodată simt că încă face asta pentru mine.
Fiindcă oncologul meu e din Germania.
Și am impresia că e Buni, care s-a întors și are grijă de mine.
„Jeff, am o veste bună și una proastă.”
„Bine, doctore. Care e vestea proastă?”
„Ai nevoie de șase luni de chimioterapie.”
„Căcat! Și vestea bună?”
„Ți-ai pierdut părul acum mult timp.”
Când m-am trezit dimineața, după operație, toate mă dureau. Mă durea tot corpul.
Aveam catetere care ieșeau din Tunelul Lincoln, din Tunelul Holland
și din Podul Verrazzano.
M-am șters la ochi și m-am uitat în jos.
Îmi lăsaseră o tavă cu o cafea decofeinizată și o banană.
Pe bune?
Intră medicul și zic:
„Dr. Lenz, trebuie să mănânc acum? Tocmai mi-ați scos jumătate de colon.”
Zice: „Da, colonul e foarte rezistent.
Cu cât mănânci mai repede, cu atât aflăm mai repede că totul funcționează.”
Am mâncat banana,
am bătut în pat cu inelul bunicului și m-am gândit la el.
Dar nu m-am gândit la omul dur, la campion.
M-am gândit la omul de care am avut grijă.
Și iată-mă acolo… Eram în locul lui.
De la îngrijitor la îngrijit, din senin.
Chimioterapia a fost dură. Unii dintre voi știți.
Dar n-a fost la fel de dură ca atunci când a făcut-o mama.
A mers așa de bine, că medicul mi-a permis să nu mai fac ultima ședință.
„Ești singurul om care s-a îngrășat pe durata chimioterapiei.”
A trecut anul și mă pregăteam să plec din California,
să mă întorc la New York, să fac show-uri.
„Doctore, pot pleca? Pot să călătoresc? Pot să muncesc? Pot face asta?”
Zice: „Vom programa o colonoscopie
și vom vedea ce va fi de văzut.”
Încercam să nu-mi fac griji, dar eram îngrijorat.
În noaptea dinainte, stăteam în pat și mă gândeam:
„Data trecută mi-am dat inelul jos
și l-am pus în noptieră și n-a ieșit bine colonoscopia.
Acum o să-l las pe deget.”
Era ora 05:45, încă era întuneric afară,
am chemat un Uber, m-am dus la clinică și am așteptat întins pe pat.
Nu eram Jeff Ross, maestrul roast-urilor, ci Jeff Lifshultz,
un tip în cămașă de noapte și șosete.
În clinica asta imensă, pacienții sunt separați de draperii.
Vedeam cum trec alți pacienți,
auzeam prin draperii cum vorbeau cu asistentele,
cum răspundeau la toate întrebările pe care ți le pun
când urmează să ai o intervenție medicală.
A venit o asistentă drăguță, Angie, și mi-a zis:
„Dle Lifshultz, trebuie să puneți inelul în punga asta.”
Zic: „Te rog, pot să-l țin pe deget?”
Zice: „Nu e permis, dar aduc pe cineva și puteți semna o derogare.”
Și așa am făcut.
Mi-a pus o mie de întrebări
despre istoricul medical al familiei,
despre istoricul meu medical și toate medicamentele luate…
„Când ați făcut asta ultima dată? Ce culoare e asta?”
Mă străduiam să răspund cât mai bine.
Eram obosit, stătusem treaz toată noaptea. Nu dormisem, nu mâncasem.
Aveam emoții.
Într-un final, zice: „Mai avem puțin,
dar întrebarea asta o punem tuturor.”
Se apleacă spre mine și zice:
„Vă gândiți vreodată să vă faceți rău?
Aveți o rețea de susținere pe care vă puteți baza oricând?”
Am început să plâng.
Nu știu de ce.
Am dat din mână și voia să treacă la întrebarea următoare,
dar am oprit-o.
„Angie, poți repeta întrebarea?”
„Vă gândiți vreodată să vă faceți rău?
Aveți o rețea de susținere pe care vă puteți baza oricând?”
Nu mă puteam opri din plâns, nu știu de ce.
Plângeam în hohote.
Fiindcă nu am gene din cauza alopeciei,
sarea din lacrimi îmi ardea ochii.
Nu vedeam nimic, abia puteam să vorbesc…
Au făcut anestezia și totul s-a încețoșat.
M-am trezit că eram în mașina lui Eddie, încercam să-i spun ce se-ntâmplă cu mine,
dar nu puteam vorbi fără să plâng.
Ne-am dus acasă la mine și am încercat iar.
Plângeam amândoi și am stat acolo
până mi-am dat seama că plângeam pentru ceilalți,
cei pe care-i auzisem prin draperii,
care poate nu aveau un răspuns bun la acele întrebări.
Mi-am dat seama
că nu conta rezultatul colonoscopiei mele,
fiindcă am telefonul plin cu nume pentru cazuri de urgență.
Nu contează doar lupta, contează și armata.
Sunt toți prietenii mei care mi-au umplut salonul la spital,
au venit cu o cutie de gogoși și o chitară și au stat cu mine toată noaptea.
Când am fost externat,
prietenul meu John Stamos m-a așteptat împreună cu copilul lui urât și…
Sora mea, Robyn, a lăsat tot și a venit să aibă grijă de mine două luni.
Cu tot cu bătăile cu spaghete.
Când a trebuit să se întoarcă la muncă, a chemat întăriri.
Mătușa Donna a venit și a avut grijă de mine la fel ca atunci când eram mic.
Verișorul Aaron și verișoara Rona, care sunt azi aici,
au venit și au gătit toate rețetele străbunicii Rosie.
Un vecin pe care abia-l cunosc făcea brioșe cu banane și le lăsa pe verandă,
ca să le duc asistentelor la chimioterapie marțea, din două în două săptămâni.
Armata asta, și o spun cu mândrie, indiferent ce era în corpul meu,
noi am omorât boala înainte să mă omoare ea.
Și mă simt grozav.
Încă am camera implantabilă, pentru orice eventualitate,
dar mă simt grozav.
Toată viața am avut această armată incredibilă.
Prietenul meu Mark, care mi-a zis să fac stand-up.
Prietenul meu Jordan, care m-a trimis la colonoscopie.
Agenta mea, Stacy, care îmi ia 10% din încasări.
Și nu e vorba doar de prieteni și familie.
E și publicul. Voi sunteți o armată. Fiindcă voi îmi dați un scop în viață!
Un scop în viață!
Un motiv să mănânc mai puțină carne roșie,
ca să-mi pot continua misiunea,
menirea vieții mele de a vindeca lumea!
Să vindec oamenii prin roast-uri.
Dacă aveți o perioadă tensionată în viață,
ridicați-vă și câștigați-vă banana!
Dacă sărbătoriți ceva, ridicați-vă!
Dacă sunteți dezgustători, ridicați-vă!
- Bună seara, doamnă! - Bună! Cum ești?
Grozav! Tu ce faci, păpușă?
Sora mea are cancer pancreatic.
Sora ta are cancer pancreatic…
- Cum o cheamă? - Vicky.
Vicky? Ai grijă de ea? Da?
Dar coafeza ta? Și ea are cancer?
- Așa rău arată părul meu? - Nu, e superb.
Asta e a ta. Te iubesc!
Mulțumesc că ne-ai împărtășit. Sper ca sora ta să fie bine.
Altcineva?
Băga-mi-aș!
N-am timp de așa ceva.
Mâine am zi liberă. O să stăm aici toată noaptea!
Bună seara…
Parcă ești o combinație între Dilbert și o păpușă Troll.
E prea mult pentru mintea mea.
Sper că omul ăsta are cancer.
E cel mai ciudat cuplu pe care l-am văzut!
Dar dacă voi vă simțiți bine… Cine prinde asta?
Eleanor… Asher, bătăi de tobe! Doamna are 140 de ani.
Am văzut chipuri mai tinere pe bancnote.
Hai, Eleanor, e un moment important. Ești pregătită?
Ai ajutor, nu-i așa, tinere?
Bun! Eleanor, fii atentă!
E important, tot programul ăsta special Netflix depinde de asta.
Prinde banana asta!
Bine!
A ratat-o complet! Dar a încercat și asta e tot ce contează!
Acum trei ani am sunat la linia fierbinte antisuicid. M-au întrebat dacă am armă.
Le-am zis că nu. Au zis: „Puteți suna peste 15 minute?”
Ce naiba zici aici?
Te cunosc de trei minute și deja vreau să mă sinucid.
Ramolita aia mănâncă banana în mijlocul show-ului!
O ador!
- Mă numesc Gary. - Bună, Gary!
La 11 ani mi-am pierdut mâinile într-o explozie.
E o poveste motivațională.
Am ajuns să merg la școala de arte
și am fost designer de succes timp de 30 de ani.
Acum sunt pensionar și am venit să te văd.
Ce-mi place!
Ia te uită! Ești un model!
Aș zice să batem palma, dar nu vreau să fiu nesimțit.
Dacă vrei să-i arăți cuiva degetul, cum faci?
Trebuie doar să…
- Omul ăsta e legendar! Doamne! - Trebuie să te adaptezi.
- Trebuie să te adaptezi! - Da.
- E o lecție foarte bună. - Da.
- Ea e minunata mea soție. - Minunat!
Biata femeie! N-a fost excitată niciodată cu degetele.
Poftim. Primește și ea o banană.
Te iubesc! Pune-o la subraț.
Ce poate fi mai tare ca asta?
Aici!
- Unde? - Aici!
- Ce faci? - Bună!
- Cum ești? - Sărbătoresc cinci ani de la divorț!
Dumnezeule!
Stai! Și mi-am pus implanturi mamare!
Ți-ai pus implanturi mamare!
E bine! Dacă cazi, o să sari în sus.
Ar fi condamnabil dacă n-aș spune ceva legat de trecutul familiei mele.
Celebra scriitoare Judy Blume e aici.
Nu vreau să te fac de râs.
Judy, ești aici? Sunt eu, Jeff!
De curând ți-am recitit cartea, căci mi-a venit primul ciclu.
Ai zis că ți-a ars casa în Palisades?
Am pierdut tot, absolut tot.
Stăteam acolo de 56 de ani și s-a dus tot. Nu mai avem nimic.
Se vede după cum ești îmbrăcată.
Mi-am pierdut hainele!
Ai pierdut de curând doi copii. Asta ai spus?
Îmi pare nespus de rău. Condoleanțe! Nici nu știu ce…
Ar fi deplasat să te întreb cum îi chema pe copii?
- Pe fiica mea, Patty. - Pe fiica ta, Patty.
Pe fiul meu, Joe.
Joe. Dedic show-ul din seara asta lui Patty și Joe.
Hai aici! Trebuie s-o îmbrățișez pe doamna asta.
Mulțumesc, draga mea.
E o lovitură grea.
Da…
Partea bună e că ai sânii mamei mele.
Te iubesc! Pentru Patty și Joe!
Ia te uită la el! Ce mai faci, domnule?
Dealerul de cocaină al tatălui meu e aici!
- Tu ce faci? - Sunt bine.
- Bine! Cum te cheamă? - Keaton.
Keaton! Care e povestea ta?
Bunicul a murit acum două săptămâni, cățelușa mi-a murit acum trei zile…
Ai cea mai proastă săptămână.
- Cum îl chema pe bunicul? - Gerald.
- Cum o chema pe cățelușă? - Maisie.
Maisie și Gerald… Dă-i naibii pe copiii doamnei!
O să le dedic acest show bunicului și cățelușei tale.
Nu?
Te iubesc, draga mea! Ești cea mai tare!
Ăsta e un adevărat medicament.
- Cu ce te ocupi, Keaton? - Sunt studentă la NYU.
- Ești studentă? Ce studiezi? - Actoria.
- Studiezi actoria! Tare! - Da.
Vino aici. Uită-te la ecran. Îți faci debutul pe Broadway acum!
Ce frumos! Minunat!
Aplauze pentru toți voluntarii mei!
Mama scria mesaje pe banane.
„Te iubesc”, „Mi-e dor de tine”… Mi le punea la școală.
Mi-e dor de tine, mamă. Mai ales în seara asta.
Bananele cresc în ciorchini.
Se protejează unele pe altele.
La fel ca noi, bananele se învinețesc, dar sunt bune în continuare.
Cu cât sunt mai vinete, cu atât sunt mai dulci.
Sunt moi în interior, dar sunt protejate de coajă,
de o piele groasă, de care avem nevoie ca să răzbatem în viață.
Nu se știe ce se întâmplă când ieșim pe ușa aia.
Așa că fiți tari!
Energie de campion! Spuneți cu mine!
Energie de campion!
Promiteți-mi ceva!
Când viața vă încearcă și lumea vă ia la bătaie,
gândiți-vă la asta și râdeți de glumele preferate din seara asta.
V-ați distrat?
Mă simt cel mai norocos om de pe pământ!
Sărbătoresc 60 de ani de viață pe Broadway, dragilor!
Dar dacă dau colțul, nu faceți mare caz.
Căci voi fi mereu alături de voi
de fiecare dată când luați o banană…
S-o mâncați pe drum!
Până la cer, dragilor!
Mulțumesc!
Vă iubesc! Vă iubesc foarte mult!
Fiți tari!
Aplauze pentru Felix!
Și pentru Asher!
O clipă! Și pentru Nipsey!
Vino-ncoace, nazisto!
Hai aici, Nipsey!
Nipsey, hai să urlăm!
E ca în Annie, când apare câinele la final,
doar că eu joc și chelul, și orfanul.
Noapte bună tuturor!
Subtitrarea: Corina Negreanu
Termină cu pâinea aia! anu