Sandra Bernhard? Majke ti!
Ne bih ševio Sandru Bernhard ni da mi Bea Arthur posudi kitu.
Uglavnom, Biebse, iza tebe je velika karijera.
Snoop, jako te volim, stari.
Više dima nego Snoop udahnuo je samo otac Petea Davidsona u WTC-u.
-Hvala, Pete. Oprosti, Shaq. -Smiješno je.
Znam da si se volio penjati na tu zgradu.
Tome, ti si uzor budućim naraštajima.
Ako marljivo radiš, zdravo se hraniš,
snimaš treninge drugih momčadi
i ispuhuješ lopte, NFL uvest će nova pravila samo za tebe.
Onda i ti možeš postati treći najslavniji tip
u reklami za Dunkin' Donuts.
Idemo, jebemu!
New York!
Pozdravite majstora šala na tuđi račun!
Jeff Ross!
Idemo, ljudi!
Što ćemo večeras?
Što ima? Kako ste?
JEFF ROSS: PONESI BANANU ZA PUT
Evo nas na Broadwayu!
Duboko udahnite, ljudi.
Odakle god da gledate ovo, duboko udahnite.
Zaboravite vanjski svijet.
Želim da svi ovdje doživimo katarzu.
Ako proživljavate teške životne trenutke,
na pravom ste mjestu.
Izvještio sam se u uveseljavanju ljudi.
Moj prijatelj Donald imao je 86 godina i bio je u hospiciju.
Bubrezi su mu otkazivali, bilo mu je dosta života.
Njegova kći Sarah, moja draga prijateljica,
rekla je: „Jeffe, moj tata te voli. Samo s tobom želi razgovarati.
Oraspoloži ga, molim te.”
Sjedio sam s njim nekoliko sati, držao ga za ruku.
Razgovarali smo o njegovu divnom životu i obitelji.
Na kraju sam rekao: „Donalde, više mi ne odgovara
da budeš moja osoba za kontakt u nuždi.”
To što proživljavate, što mislite da nikad nećete preboljeti, hoćete.
Možda ćete se jednom tomu i smijati.
Nekoć sam imao bujnu židovsku mikrofonku.
Obožavao sam je. Svakamo sam išao s njom.
Jednog dana u avionu počešao sam se po glavi i ispao mi je velik pramen kose.
Te večeri pod tušem napunio se cijeli odvod.
Za tjedan dana već sam oćelavio.
Za tri tjedna otpale su mi obrve i trepavice.
Ispostavilo se da imam alopeciju.
Pati li još netko ovdje od alopecije?
Nije smrtonosna, ali sad izgledam kao Voldemortov odvjetnik.
Izgledam kao Jeff Bezos da je umjesto Amazona izumio štapiće od mozzarelle.
Izgledam kao Bruce Willis kad bi i njegov trener imao demenciju.
To!
Publika po mom ukusu.
Mogu se šaliti na svoj račun jer imam debelu kožu.
Potječem iz žilave obitelji iz Newarka u New Jerseyju.
Zaštitari!
Zapravo se prezivam Lifshultz.
To je stara hebrejska riječ. Znači „trebao bi to promijeniti”.
Ross mi je drugo ime.
Dobio sam ga po svojoj prabaki Rosie.
Da. Engleska je imala kraljicu Elizabetu,
a Newark u New Jerseyju kraljicu Rosie.
Bila je pionirka na svom području.
Otvorila je salu s cateringom u Newarku 1950-ih,
prije nego što su žene bile velike poduzetnice.
Vodila je posao s trojicom sinova.
Moj dida Herb bio je vođa benda.
Dok ste ulazili, slušali ste njegovu glazbu.
Stric Murray vodio je kuhinju, a stric Albie mutio je financije.
Bio je to obiteljski posao.
Judy Blume pisala je o Clinton Manoru u jednom od svojih romana.
Napisala je da sve djevojke iz Jerseyja sanjaju
o velikoj, dirljivoj svadbi u Clinton Manoru.
Prabaka Rosie cijeli je dan radila u kuhinji,
a navečer bi otišla na kat, obukla svečanu haljinu,
stavila ružu u kosu, priređivala predivne velike svadbe
i ostvarivala snove.
To je ona.
Netom prije nego što je počela igrati za Pittsburgh Steelerse.
Priređivala je velike obiteljske zabave, držala obitelj na okupu
i učila nas razlikovati dobro i zlo.
Jednom je prabaka Rosie vozila na Floridu na godišnji odmor
sa svojim mužem, mojim pradjedom Gusom,
i Leejem, koji je radio s njima u cateringu.
Sjećam se Leeja. Divan čovjek.
Stali su da prenoće u Južnoj Karolini.
Ali nisu ih primili u hotel jer je njihov prijatelj Lee bio crnac.
Moja prabaka Rosie otišla je u auto po pištolj
i pobila sve u hotelu.
„Sa Židovima nema zajebancije.”
To nam je pjevala prije spavanja.
Rano sam naučio da mi komedija nije samo u genima.
To je moja supermoć.
A ovo je priča o mom podrijetlu.
Kad još dječak sam u Newarku bio
Da budem dobar se trudio I zadaću radio
Na zub me jedan nasilnik uzeo
„Židove prljavi” mi je dobacivao
A onda me i udario U jaja me zviznuo
Na podu dok sam se tako previjao
Svoje najbolje oružje Mozak sam iskoristio
Tada sam ustao i rekao
Idiote, nema od tebe učenjaka
Jer za oca imaš ujaka
Dok djeca sva smijala su se Obrazi crvenjeli su mu se
Mali se oporavio Al' nasilnik u njemu nije preživio
A onda se čudo dogodilo
Šalu za šalom iz rukava sam sipao
Majstor za šale na tuđi račun sam postao
I zato, sa Židovima nema zajebancije
Sa Židovima nema zajebancije
Ako ne želiš da u ego kolac ti se zabije
Sa Židovima nikad više ne zajebavaj se
To!
Dok sam odrastao, Židovi koje sam poznavao
bili su vrijedni ljudi, radnici, članovi sindikata.
Čak i domoljubi.
Moj stric Murray bio je vojni bolničar u 2. svjetskom ratu.
Sudjelovao je u oslobođenju koncentracijskog logora.
Što ste vi danas radili?
Vojska SAD-a odlikovala ga je Grimiznim srcem i Srebrnom zvijezdom.
Moja sestra Robyn najduhovitija je u obitelji.
Poučava djecu s posebnim potrebama. Uvijek ima svježeg materijala.
Moj bratić Steve, koji je u publici, kirurg je na Hitnoj.
Moj nećak Jared gasi šumske požare.
Kad sam imao šest godina, maltretirali su me u školi,
pa me mama odvukla na tečaj karatea,
gdje su me sva djeca naizmjence tukla.
Ali brzo sam očvrsnuo.
Mama me svaki dan vodila, a tata je dolazio po mene.
Naučio sam se disciplini i poštovanju.
S deset i pol godina bio sam
drugi najmlađi karataš s crnim pojasom u SAD-u.
Zovu me Košer Kai.
Mi Židovi već dugo postojimo.
Preživjeli smo faraona, naciste i Sadama Huseina.
Odluči li se Isus vratiti
Ponovno ćemo ga ubiti
I zato, sa Židovima nema zajebancije
Sa Židovima nema zajebancije
Pa i da ono o ubijanju Isusa istina nije
Sa Židovima više nikad nema zajebancije
Tako je.
Naposljetku…
Naposljetku je posao naslijedio moj tata,
legenda cateringa u New Jerseyju, Ronnie Lifshultz. Pljesak, molim!
To je on.
Neustrašivo poslužuje rebarca golim rukama.
Sve da nasmije i usreći goste. Cijela je obitelj ondje radila.
Dok su moji prijatelji tulumarili, ja sam rezao pečenke na bar micvama.
Clinton Manor bio je talionica žilavih ljudi.
Sve su konobarice bile Irkinje ili Škotkinje,
a svi momci koji su sa mnom radili u kuhinji Haićani.
Gregory je pripremao salate. On je bio Rus.
Lester je radio kalupe za žele. On je bio Mađar.
A ja sam bio šefov sin.
Naučio sam primati kritike i kritizirati druge.
Radio sam marljivo kao svi drugi radnici,
ali znao sam da mi to nije suđeno.
Htio sam slijediti veliku židovsku tradiciju stvaranja.
Mi Židovi stvorili smo neke od najboljih izuma
u svjetskoj povijesti. Kao što su…
Lutke Barbie, plišani medvjedići
Nuklearne podmornice
Pisaći strojevi, Prozac Dronovi i traperice
Bageli su jako fini
Komičarski nastupi, Hollywood
Sve su to stvorili Židovi
Hej! Plan B, TV u boji
Teorija relativnosti
Google, kugel, estetska kirurgija
Nema na čemu, gospođo.
Kiseli krastavci, dojavljivači Ruž za usne i laseri
Tko je stvorio sve to?
Židovi!
Božić…
Mi Židovi obožavamo Božić.
Zato što se tada slavi rođenje Židova, Isusa Chaima Krista.
Bio je židovski stolar, jedini u povijesti čovječanstva.
Neki sam dan čuo da je pjevačica Adele Židovka.
Puno joj je ime Adele Katesse.
Čak i božićne pjesme, pritom mislim na klasike…
Ja sanjam jedan bijeli Božić
I to je napisao simpatičan Židov Irving Berlin,
koji je vjerojatno mislio…
Ja sanjam jednu finu dobit U četvrtom kvartalu
Kapitalizam, feminizam, Obrezivanje, torta od sira
Zračenje, navodnjavanje Cijepljenje, Isusa ti Krista
Gramofon, mobitel, E. T. telefonirati kući
Tko je zaslužan za sve to?
Židovi!
Mikrofon.
U jednom trenutku neki je Židov pomislio:
„Mislim da moramo biti glasniji!”
U čast naše prabake Rosie
moja luda obitelj često se okuplja i kuha prema njezinim receptima.
Sa Židovima nema zajebancije. Osobito ovim kineskima na kraju.
Voli li tko juhu s matzo knedlama?
Prabaka Rosie tvrdila je da je to „židovski penicilin”.
Ali mi Židovi nismo stali na tome.
Izumili smo i penicilin.
U čast naše prabake Rosie pratite matzo knedle.
Je'n, dva, tri i…
Sa Židovima nema zajebancije
Ako želite čuti klicanje, a ne zvižduke
Nikad više
Sa Židovima nema zajebancije
Ni s crncima, Meksikancima, muslimanima, Portorikancima, Talijanima…
Ni s ovim tipom, što god bio. Nemam pojma.
Mir na Zemlji!
To!
L'chaim!
Za papu.
Za Taylor i Travisa.
Kakva publika!
Pozdravite moje dobre prijatelje, Felixa i Ashera, ljudi.
Obojica su diplomirali na Berkleeju.
Ne dajte se impresionirati. Studirali su računovodstvo.
Sviđa mi se ovo. Divni ljudi smiju se u divnom prostoru.
Kod kuće me ne čekaju žena i djeca.
Ovo mi daje snagu.
Lani sam gotovo umro.
Nakon emisije u čast Toma Bradyja uzeo sam par tjedana odmora.
Odlučio sam se angažirati.
Otišao sam k zubaru i psihoterapeutu.
Moj prijatelj Jordan dvije nam je godine u grupnom chatu govorio
da svi moramo na kolonoskopiju.
Nikad prije nisam bio na kolonoskopiji.
Napokon sam otišao. Nije bilo onako zabavno kako sam se nadao.
Bilo je glazbe, dječjeg ulja i Diddy je bio ondje.
Kad malo razmislim, nisu mi poslali račun…
Kad sam se za sat vremena probudio, liječnik je stajao iznad mene.
Rekao je da mi je u debelom crijevu našao tumor u trećem stadiju.
Nikad u životu nisam bio bolestan.
Nisam mislio da će mi se to dogoditi. Otkazao sam sve nastupe.
Prošlog ljeta odstranili su mi 17 cm kolona.
Sad imam semikolon.
Dobro je što to mogu izbaciti iz sebe.
Mogu li vam se večeras otvoriti?
Mogu?
Mama je imala goleme sise.
Divovske. I odličan smisao za humor.
Tata ju je nasmijavao samo zato da bi skakutale.
Tad još nismo imali Netflix. Tako smo se zabavljali.
Moja luda obitelj nikad ništa ne baca.
Našao sam vrećicu s ljubavnim pismima
koje je moj tata pisao mojoj mami
kad je bio brucoš na sveučilištu na sjeveru države,
u Višoj školi Paul Smith.
Studirao je menadžment u ugostiteljstvu kako bi jednom preuzeo obiteljsku tvrtku.
Moja mama radila je u uredu nedaleko odavde u 34. ulici.
Na prvi se pogled vidi koliko su bili zaljubljeni.
„Draga Marsha, ne znam zašto si se brinula da ti neću pisati.
Vjeruj mi, dušo, kad je riječ o nama, nemaš razloga za brigu.
Što će ti kugla za kuglanje?
Besplatno je dobiješ kad ideš na kuglanje.
Još ne znam ocjene iz menadžmenta u ugostiteljstvu,
ali mislim da sam pao na smrznutoj hrani.
Što mi to radiš, mala?
Kad zaspim, katkad grlim jastuk i sanjam da grlim tebe.
Zbilja mislim da ću poludjeti.
Šaljem ti ljubav i ostala sranja koja uz to idu.
Ronnie.
P. S. Rođendan mi je 3. studenog. A tebi?”
To je bilo to. Pao je.
Vjenčali su se u Clinton Manoru.
Prabaka Rosie angažirala je sve koji su joj dugovali
i organizirala im vjenčanje stoljeća.
Otišli su na kat u apartman za mladence,
skinuli se i počeli praviti mene.
Ne osuđujte me. Na ultrazvuku sam bio slađi.
Rodio sam se s dvije manje urođene mane,
što je tada bilo dobro za New Jersey.
Jersey!
Imao sam čudnu izraslinu iznad oka.
Izgledam kao prvak svijeta u dječjoj kategoriji.
Imao sam premalenu rupicu na penisu.
Da.
Prvog dana mog života kirurg mi je morao probušiti drugu rupicu
odmah iza prve rupice.
Zato i dan-danas kad uriniram, izlaze dva odvojena mlaza.
Zovem ih tunel Lincoln i tunel Holland.
Moji su sve pokušali da me se riješe.
Pokušali su me utopiti.
Kad im to nije uspjelo, pokušali su dijabetesom.
To su moj dida Herb i teta Donna.
Nostalgičan sam kad vidim ove snimke.
Nedostaje mi ta torta. Bila je dobra.
Moji su za 16 mjeseci ponovno pokušali i uspjeli.
Moja sestra Robyn. Zvao sam je Wawa.
Rodila se i, kao što vidite, bila je savršena beba. Kao naslikana.
Čak su i druge bebe bile impresionirane Wawom.
Moj tata bio je spreman na sve da iskamči osmijeh.
Hanuka traje osam noći.
Djeca obično svake noći dobiju po jedan dar.
Tata nam je uvijek davao užasne darove
prije nego što nam je dao ono što smo zbilja željeli.
„Hvala, tata. Selotejp.”
Čekao bi 15-20 minuta, a onda rekao:
„Donesi mi sok iz hladnjaka.”
Otvorio bih hladnjak, a unutra našao štene.
Bila su to jednostavnija vremena. Mogao si smrznuti štene da nasmiješ ljude.
Jedanput sam bio drzak prema mami, pa me pokušala udariti.
No budući da sam trenirao karate,
zaustavio sam je i uganula je mali prst.
Nije se naljutila. Smijala se sve do Hitne
jer je znala da me priprema za ono što me čeka.
Kad sam imao 12 godina, doznali smo da mama ima leukemiju.
Moja je misija postala da je oraspoložim.
Skupljala je figurice slonova.
Mnogi mi kažu da znaju ovo.
Ako je surla okrenuta prema gore, onda unose pozitivnu energiju.
Mama je bila jako optimistična.
U početku su joj rekli da joj je ostalo šest mjeseci.
Dvije godine poslije ušla je u remisiju.
Izašla je iz bolnice uzbuđena radi sestrine bat micve.
Našao sam ovo pismo…
koje je napisala tati iz bolnice.
„Dragi Ronnie,
ujutro se vraćam kući iz bolnice i želim ti nešto reći.
Prsti mi se tresu od lijekova, ali dovoljno je čitko.
Ne bih se oporavila bez tvoje podrške.
i podlih gadosti koje si tražio da mi ne kažu.”
I mama i tata s godinama su se zapustili.
Tata je dokasna radio u sali za catering i zbog toga je njihov brak patio.
Ali njezina ih je bolest ponovno spojila.
Prilikom jednog posjeta u bolnici, tata je uzeo njezin karton
i vidio da je liječnik napisao: „Pacijentica pati od kratkoće.”
Tata je bacio karton, istrčao i potražio liječnika.
Pitao ga je: „Kako ste mogli mojoj ženi reći da je kratka? Bolesna je!”
Liječnik je pristojno objasnio da se to odnosi na kratkoću daha.
Ili se liječnik dobro snalazio u improvizaciji.
Kako bilo, svidjelo mi se što se tata zauzeo za mamu.
„Ronnie, nas smo četvero prekrasna obitelj.
Ovo nam je prilika da počnemo iznova, gotovo čudo.
Možda i jest čudo.
Zajedno ćemo raditi na tome. Polako, molim te.
Prvo moram preživjeti idući mjesec, dan po dan. Jako se bojim.
Ako je ova strašna bolest bila potrebna da se opet zbližimo, vrijedilo je muke.
Ovih nekoliko godina mrzila sam sebe, ne tebe.
Zbog debljine sam bila nesretna. Budi strpljiv.
Jako te puno volim.
Marsha.”
Tako iskreno.
Na ovim fotografijama nosi vlasulju.
Ali te smo se večeri sjajno zabavili.
Puno smo plesali.
Čak smo plesali na njezinu omiljenu pjesmu, „Piano Man” Billyja Joela.
Ne svirajte, ne možemo si to priuštiti.
Tad smo živjeli u drugom gradu.
Sestra i ja pokušavali smo steći nove prijatelje.
Mama je opet često bila u bolnici.
Moja sestra Robyn i ja bili smo sve samostalniji.
Sami smo kuhali večeru, prali rublje i…
Jednog popodneva tata se vratio iz posjete mami u bolnici.
Pozvao nas je u dnevni boravak.
Rekao je: „Jeffe i Robyn, dođite.”
Zagrlio nas je.
Rekao je: „Ne znam što da vam kažem, djeco, ali…
Mama je danas preminula.
Možete ostati sa mnom ili otići u svoju sobu. Kako god želite.”
Sjećam se, sjedio sam u sobi.
Imao sam 15 godina
i razmišljao: „Je li ovo život?
Misliš da je jedno, ali je nešto drugo?”
Kao kad odeš na komičarski nastup,
a neki tip počne govoriti o svojoj pokojnoj obitelji.
Katkad se moraš prepustiti, ako me shvaćate.
Ali nakon toga nismo puno razgovarali o mami.
No sanjao sam je. Mnogi mi kažu da se to i njima događa.
Spavam, a ona se odjednom pojavi. „Mama, mislio sam da si umrla.”
„Ne, živa sam.” Onda se smijemo, plačemo, grlimo i ljubimo.
Onda se, naravno probudiš i shvatiš da si to samo sanjao.
Kao da uvijek iznova doznam lošu vijest.
No tada sam odlučio da će moj život biti drukčiji.
Jer sam odgovoran za svoju sreću i iz ovog ću života izvući najviše što mogu.
Rano sam shvatio da čovjek treba tugovati,
a onda krenuti dalje.
Ne možeš zauvijek tugovati jer onda umre i dio tebe.
To nije pošteno.
Zato smo učinili ono što ljudi i trebaju činiti.
Oporavili smo se.
Tata je počeo masno zarađivati na cateringu.
Bio je samohrani otac i davao sve od sebe.
Počeo je ići u Atlantic City. Otvorile su se kockarnice.
Igrao je ajnc.
Upoznao je Dona Ricklesa u restoranu.
Postao je slavni caterer. Svi su ga poznavali.
Jednog sam dana u kuhinji igrao poker s prijateljima iz srednje škole.
Snimio sam ovu fotografiju. Moj prijatelj Hamo plakao je
jer je na pokeru izgubio 100 dolara.
Tata je došao kući s posla u smokingu s punim džepom novca.
Vidio je da Hamo plače.
Rekao mu je: „Smiri se, Hamo. Pomoći ću ti.”
Tata je otvorio hladnjak i izvadio komad maslaca.
Stavio ga je na kuhinjski stol.
Rekao je: „Hamo, pojedeš li ovaj komad maslaca,
dat ću ti 100 dolara.”
Hamo je pojeo tri griza i povratio u sudoper, a tata mu je dao 47 dolara.
Koja je pouka priče? Nemam pojma, jebemu.
Tata je bio poseban.
Jedne sam večeri izašao baciti smeće.
Bilo je hladno, pa sam obukao njegov sako.
Slučajno sam stavio ruku u džep
i izvadio plastičnu vrećicu s bijelim prahom.
Pitao sam se zašto tata nosi sol u džepu.
Ali shvatio sam.
Zato nisam bio iznenađen iduće godine
kad me ranije pokupio iz škole da me odveze na sastanak za upis na koledž.
Tata se autom popeo na pločnik i mlio sto na sat.
Shvatio sam što se događa. Bilo mi je neugodno i slagao sam.
„Tata, mislim da na prvom sastanku žele vidjeti samo mene.”
Otišao sam bez njega.
Iduće godine otišao sam na faks.
Upisao sam se na Sveučilište u Bostonu.
Diplomirao sam filmsku umjetnosti i politologiju.
Ali uglavnom sam pušio travu i s prijateljima gledao Spinal Tap.
Neki su ovdje večeras.
Svirao sam u punk rock-bendovima.
Bio sam glazbeni urednik sveučilišne radiopostaje.
Vrhunac tjedna bila je subota navečer.
U Exeter Street Theatreu s prijateljima sam glumio u Rocky Horror Picture Showu.
Kako sam bio zgodan u mrežastim čarapama!
Prvi sam put uživao u slobodi,
zabavljao se i bio kreativan.
Na sredini treće godine
primio sam hitan poziv od djeda, koji je tada živio s nama.
Rekao je: „Smjesta dođi kući, mali.”
Tata je završio u bolnici s aneurizmom zbog kokaina.
Pao je u komu. Za tri dana i on je urmo.
Trudim se da se ne ljutim na njega.
Živio je svoj život.
Bih li volio da nije lagao osiguranju da je prestao pušiti?
Da, onda ne bih morao nastupati osam puta tjedno.
Na njegovu sam pogrebu prvi put govorio u mikrofon.
„Ako ste poznavali mog tatu,
znate da bi htio da ga pamte s osmijehom, a ne s tugom.”
Svi koje smo poznavali došli su k nama. Sestra i ja bili smo tinejdžeri.
Susjedi i prijatelji govorili su nam:
„Ti i Robyn sada ste siročad.
Dođite živjeti s nama. Posvojit ćemo vas.”
Naša reakcija bila je: „Odjebite iz naše kuće.
Ovo je sad naša kuća.”
Rabin je došao održati molitvu za ožalošćene.
Svi su bili ondje, bilo je jako tužno,
a sestra i ja pogledali smo se s drugog kraja prostorije.
Spustila je pogled i počela se smijati.
Pogledao sam dolje i vidio da se njezin pas trlja o rabinovu nogu.
Rabin se pretvarao da se to ne događa.
Nekoliko sekunda poslije i ja sam se smijao, svi su se smijali.
Smijali su se čak i rabin i pas.
Tada sam shvatio da smo od roditelja naučili još jednu tehniku samoobrane
u obliku smisla za humor,
sposobnosti da se smijemo i u najtežim okolnostima.
To mi je spasilo život.
Moji roditelji nikad nisu vidjeli moj nastup.
Sviđao bi im se moj život.
Ovo bi im se sigurno sviđalo. Svaku bi večer bili ovdje.
Da. Vjerojatno bi sjedili u prvom redu
umjesto ovih dvoje neznanaca.
-Ponosite li se mnome? -Da.
I ja se ponosim vama. Bravo.
Dok sam se pripremao za ovaj nastup, pitao sam se:
„Je li u redu da ovako govorim o roditeljima
i čitam njihova ljubavna pisma?”
Nema ih da se smiju s nama.
Sad se jedva sjećam svoje mame.
Tata mi je iznenada umro i puno je toga ostalo nedorečeno.
Htio sam razmisliti o tome.
Uzeo sam slobodne dane i otišao kampirati s prijateljima.
Prvi sam put išao onamo. Vozio sam se u kamp.
Padao je mrak i izgubio sam se.
Toliko da nisam ni znao da sam se izgubio.
Vozio sam 20 minuta u pogrešnom smjeru kad sam napokon shvatio.
Točno na mjestu gdje sam se okrenuo
ispred svog auta vidio sam klupu,
autobusnu postaju i znak s natpisom „Viša škola Paul Smith”.
„Molim?”, pomislio sam.
Ondje se moj tata zaljubio u moju mamu i pisao joj pisma.
Nisam mogao vjerovati.
Znao sam da to ima neko značenje
jer su kraj klupe bila dva jelena.
Stajali su kraj ceste i samo zurili u mene.
Jedan je imao goleme sise.
Drugi je ovdje imao malo bijelog praha, mlio sto na sat i davao mi upute.
„Dobro, dosta”, rekao sam.
No to me nadahnulo da nastavim,
da se trudim bolje razumjeti svoje roditelje
kako bi na njihovu primjeru drugi bolje razumjeli svoje živote.
Prije ovih nastupa opet sam pregledao njihove stvari
i našao kutiju sa starim poreznim prijavama,
koje sam iz nekog razloga sačuvao.
Našao sam staru omotnicu i ovo je ispalo iz nje.
Valjda sam to jedanput pročitao, vratio u omotnicu i zaboravio.
Ovo je jedino pismo koje mi je tata napisao.
„Dragi Jeffe, znaš da mi ne ide pisanje pisama,
ali mislim da ovo što osjećam moram izraziti riječima.
Većina očeva voli svoju djecu, ali malo je sretnika
kojima su draga i kao prijatelji.
Ne znam hoćeš li razumjeti što želim reći,
ali shvatit ćeš kad jednom budeš imao svoju djecu.”
Pa, tata,
platio sam 11 pobačaja iz svog džepa.
Ne znam jesi li na to mislio.
Ali zasad razumijem.
„Prvo se želim prisjetiti svih radosnih trenutaka
koje si mi pružio tijekom godina.
Kad smo se vraćali kući s karatea
i kad smo se u autu smijali glupostima.
I, naravno, kad si istrčao na teren
u završnici državnog prvenstva u srednjoj školi.”
Izgubili smo 0:11. Zajebava me.
„Gledao sam tvoje izvrsne radne navike kad si počeo raditi za Clinton Manor.
Nikad nisi iskorištavao to što si šefov sin.”
To je dobar osjećaj.
„Kako smo se smijali kad si mi bacio špagete u krilo.”
Mama je počinjala borbe špagetima u kuhinji.
„Špageti, je'n, dva, tri!” I počeli bismo bacati špagete.
Sestra i ja još to radimo. Toplo preporučujem.
„I danas, Jeffe, dok sam gledao kako primaš maturalnu svjedodžbu.
Znam da rijetko razgovaramo o tvojoj majci,
ali znam da povremeno svi mislimo na nju.
Sad bi se sigurno ponosila.
Znam da ti ovih godina nisam pokazivao što osjećam prema tebi,
ali uvijek to osjećam.
Oprosti što te prekinem kad želiš razgovarati sa mnom.”
Radili smo dokasna u cateringu.
Kad sam htio nasamo razgovarati s tatom, morali smo ući u veliki hladnjak.
Naši razgovori između oca i sina bili su kratki, a bradavice nam krute.
„Otkako vam je majka umrla,
ne provodim dovoljno vremena s tobom i sestrom.
Bilo mi je teško jer se posao proširio
i jer sam noću izlazio umjesto da vrijeme provodim s vama.
Nadam se da ti nije previše nedostajao obiteljski život, a ako jest,
ovim ti se putem ispričavam.
Za kraj ti želim reći da si pravi.
Ne bih mogao poželjeti boljeg sina.
Ljubazan si, dobar i razuman.
Ostani takav, Jeffe, i uvijek ćeš biti sretan i uspješan.
Uvijek ću te voljeti i smatrati prijateljem.
Tvoj otac!” S uskličnikom.
Tata, ako se ponosiš mnome, pošalji mi znak.
Hvala, tata.
Možda poslije nastupa.
Pravi sam sretnik.
Imao sam divne roditelje i sasvim su me dovoljno odgojili.
Kad tako mlad doživiš takve udarce, to te promijeni.
Neki od vas to znaju.
Katkad je teško kovati dugoročne planove
jer imaš osjećaj da će se sve raspasti.
Katkad se teško zbližiti s ljudima
jer ti se čini da će samo nestati.
Dajem sve od sebe.
Katkad odglumim osmijeh u nadi da će postati stvaran.
To obično upali.
Moj prijatelj Mark… Ondje je. Bok, Mark!
Rekao mi je: „Dođi sa mnom na tečaj stand-up komedije. Dobro bi ti išlo.”
Otišli smo na tečaj. Nisam imao što izgubiti.
Bio sam debeljuškasti luzer i živio s djedom u New Jerseyju.
Tečaj mi se odmah svidio.
Nisam bio tako uzbuđen otkako sam kao mali išao na karate.
Usmjeravao sam svoja životna iskustva
u nešto zabavno, nešto što liječi.
Jedna od prvih šala na nastupu amatera bila je:
„Ne dajte da vam djed dogovori spoj na neviđeno.
Otvorio sam vrata i pogledao je.
Gabor.
Tako se zvala. Gabor.
Hebrejsko ime bilo joj je Blyakh.”
Kako sam se trudio, čovječe.
Dijelio sam letke i radio sve da se popnem na pozornicu.
Naposljetku sam se svidio voditelju najboljeg komičarskog kluba u New Yorku.
Počeo me pozivati u zalogajnicu preko puta kluba.
Davao mi je savjete, komentare i naputke nakon nastupa.
Nitko prije nije vjerovao u mene. To je bilo super.
Jedne je večeri čak rekao: „Jeffe, mislim da bi mogao biti glumac.”
„Zbilja?” „Da”, rekao je. „Trebao bi otići na tečaj glume.”
„Oho! Dobro.”
Rekao je: „Znaš što? Mogu ti održati prvi sat glume.”
Bilo je dva ujutro. Rekao je: „Živim nekoliko ulica odavde.”
Otišli smo u njegov stan.
Rekao je: „Počnimo vježbama disanja. Zatvori oči.”
Stavio mi je ruku ovdje i rekao: „Opusti se. Diši, Jeffe.
Jeffe, ne opuštaš se. Ne otvaraj oči i opusti se.
Diši, Jeffe. Opusti se.”
Spustio je ruku ovamo.
Shvatio sam i odmaknuo sam se.
Rekao sam: „Čuj, stari. Ne znam baš.
Moram ići.
Djed me čeka kod kuće u New Jerseyju.”
Osjećao sam se poniženo.
No i dalje sam svake večeri išao u taj klub.
Nisam htio da mi taj čudak upropasti
moj novi san o tome da postanem stand-up komičar.
Katkad mi se čini da bih mu trebao biti zahvalan
što mi je pokazao to lice zabavne industrije.
Večeras je s nama. Molim pljesak.
Henry, i mislio sam da si to ti!
Nećemo dizati tenzije.
Iako se nešto diglo, ako se sjećaš.
Nekad se osjećam kao dijete bez majke
Daleko od kuće
Daleko od kuće, kažem
Svake večeri nakon nastupa
vraćao sam se javnim prijevozom.
Ušao bih u autobus broj 114 i vratio se u New Jersey,
gdje sam živio sa svojim 78-godišnjim cimerom,
maminim tatom, didom Jackom,
mojim frendom, najboljim prijateljem, srodnom dušom.
Zajedno smo jeli sve obroke. Nosili smo istu odjeću.
Svi su moji prijatelji bili i njegovi.
Čak sam mu priredio i proslavu 79. rođendana.
„Majstore, reci svima da imam 80 g.
Da dobijem bolje darove.”
Danju sam ga vodio na liječničke preglede.
Navečer sam išao u New York i pokušavao nastupati.
Dida mi je uvijek dao koji dolar za bus i bananu.
„Hej, majstore! Ponesi bananu za put.
Uzmi. Možda ti hitno zatreba kalij,
možda zaglaviš u prometu
ili sretneš nekoga.
Zagusti li, može poslužiti kao dildo. Hajde, uzmi.
Ako se rastužiš, možeš je okrenuti vodoravno.
Podsjetit će te da se nasmiješiš.”
Tako mi je poručivao: „Ne mogu ići s tobom, ali bit ću uz tebe.”
Uvijek je bio uz mene.
I dok sam još kao mali puzao po njegovu stanu.
Jednom je moja baka Helen kuhala čaj, spotaknula se na mene noseći čajnik
i ovdje me zalila vrelom vodom.
Još imam ožiljak, ali nije prevelik
jer me moj dida Jack zgrabio svojim velikim rukama
i otrčao sa mnom na Hitnu 13 blokova dalje.
Pobjednička energija.
Bio je umirovljeni građevinski radnik iz Bronxa.
Žilav tip.
Za sebe je govorio da je pobjednik.
Vidite ovaj prsten?
Taj je prsten zapravo čelična matica
sa zarobljene nacističke podmornice iz Drugog svjetskog rata.
Američka vojska u ratu je zarobila samo jednu nacističku podmornicu.
U-505, izloženu u muzeju u Chicagu.
Dovukli su je u Ameriku da otkriju kako funkcionira ta tehnologija.
Moj dida Jack bio je brodograditelj u Baltimoreu.
Njegova posada nekoliko je dana bila zadužena za održavanje te podmornice.
Izvadio je maticu, izbrusio je i od nje izradio prsten.
Kuckao je njime za sreću.
Nosio ga je cijeli život. Pobjednička energija.
I tako se to dogodilo.
Njemu je žena davno umrla. Moja sestra otišla je na fakultet.
Nas dvojica luđaka živjeli smo u mojoj rodnoj kući u New Jerseyju.
Katkad bih uzeo električnu gitaru. Prijatelji bi nam došli u posjet.
Dida Jack pjevao je blues u dnevnom boravku.
Sutra ću se osjećati
Isto kao danas
Spakirat ću svoje stvari I pobjeći
Imao sam 23 godine,
pokušavao započeti svoj život,
pitao se koliko se dugo mogu brinuti za djeda.
Oporavljao se od još jedne operacije, i to teške.
Socijalni radnik u bolnici predložio je
da krišom obiđem dom za starije i nemoćne, starački dom.
Jesam. Bio je lijep. Ali znao sam da to nije za nas.
Znao sam da ćemo ostati zajedno do kraja.
Ljudi iz jedne sjajne organizacije obilazili su mog djeda
i dostavljali mu tople obroke
da mogu ići u New York i ostvariti svoj san.
Pozdravljam Meals on Wheels. Divni ljudi.
Kladim se da večeras ovdje ima ljudi koji skrbe za druge
i pozdravljam vas
jer znam kako je teško brinuti se za nekoga
tko se ne može brinuti za sebe.
Ali vjerujte mi, ovog ćete se razdoblja sjećati s ponosom.
Vjerujte mi na riječ.
Dida je imao sjajnu njegovateljicu. Bila je s Jamajke i zvala se Lily.
Govorila: „Svi smo dvaput djeca u životu.
Prvi put kad se rodimo, drugi put kad umiremo.”
To sam i doživio s didom Jackom.
Jednom dok sam spavao, doteturao je u moju sobu usred noći
i srušio se na dnu mog kreveta, noge su mu visjele sa strane.
Jako ga je boljelo. Na operaciji su mu morali slomiti rebra.
Imao je vrtoglavicu, nije bio priseban i tako je do jutra spavao,
držeći me za gležanj, za uzemljenje ili toplinu.
Kao što bi malo dijete u snu držalo mamu za ruku.
Kad smo se probudili, nije mu bilo neugodno.
Samo se pomirio sa situacijom.
„Znam da te gnjavim,
ali možeš li mi pomoći da ustanem s ovog kreveta?”
Otrčao sam do njega i pružio mu ruku.
Nije prihvatio moju pomoć, samo se rukovao sa mnom. Energično, pobjednički.
Sâm je ustao, rebro po rebro, kao profesionalni boksač…
Sve dok se nije uspravio.
Pitao sam ga: „Dida, jesi li dobro?”
Nasmiješio se i rekao: „Da mi je biti prsten na ruci moje drage
Kad god se po guzici počeše
Da krv mi brže poteče”
I tako smo započeli dan.
Nikad nije izgubio duh,
bez obzira na sve.
Čak je i našao curu. Zvala se Sarah. Upoznao ju je u centru za starije.
Rekao mi je: „Majstore, u ljubavi malo truda puno znači.”
Za rođendan ju je odveo u trgovački centar da joj probuše uši.
„Morali su je držati, ali uspjela je.”
No nije dao Sari da ga posjeti u bolnici
jer nije htio da u njemu vidi išta manje od pobjednika.
Ali kad sam jednom bio kod njega u bolnici, spomenuli smo je.
Nije mu bilo dobro, ali odmah se oraspoložio.
Rekao je: „Želim je čuti. Nazovi je, majstore.”
Nazvao sam njezin broj.
Tada su posljednji put razgovarali.
„Bok, mala. Ja sam.
Nisi valjda napumpana, je li?
Dobro, evo me odmah otvorena šlica.
Čuj, mala. Nadam se da pošta neće propasti
jer ti dugo nisam poslao ljubavno pismo.
Jesam li sanjao samo Da ljubavi mojoj dala si krila?
Je li sve ovo samo pusta mašta bila?
Dobro, mamice, cvijete moj, Zaza, falango.
Samo sam ti htio čuti glas.
Uskoro ću opet biti u pokretu, mala. Doći ću po tebe.
Ići ćemo kupiti ogrlicu da ide uz te naušnice.
Dobro, mala.
Do neba!
Bok.
Da si je vidio, majstore. Po jedna zlatna naušnica u svakom uhu.
Predivno.
Dobro, crta, briši odavde.
Želim ti dobar nastup. Uzmi bananu za put.”
Evo prstena.
Kad god mi zatreba malo pobjedničke energije,
kucnem o nešto ovim prstenom i mislim na svog didu Jacka.
Katkad mislim na jednu žensku koju sam prstenjačio u Denveru, ali…
uglavnom mislim na svog didu Jacka.
Ovaj prsten nije samo simbol pobjede dobra nad zlom.
On je simbol otpornosti.
Moj dida Jack nadživio je svoju ženu,
kćer i svoje tijelo.
Ali nikad se nije ni žalio ni sažalijevao.
Naučio me da budem spreman na sve
i da samo idem dalje i dalje.
Naš je sljedeći gost duhoviti mladi komičar koji debitira na televiziji.
Dame i gospodo, pozdravite Jeffreyja Rossa.
Jeffe!
To! Čovječe!
Ovo je moj tata napisao mojoj mami.
Zove se „Dosta je bilo kruha”.
„Tvoj osmijeh cvjeta Poput lijepog ljetnog cvijeta
Kosa tvoja teče Poput meke kiše ljeta
Oči su ti bistre Ko ocean modar
Zašto ti je onda dupe ko trokrilni ormar?
Dosta je bilo kruha!”
Dobro. Samo da znate,
ovu je pjesmu moja mama napisala mom tati kao odgovor na tu.
Zove se „Obuci majicu, plašiš djecu”.
Komedija mi je omogućila da obiđem svijet.
Nastupao sam u Australiji,
na Novom Zelandu, u Africi, diljem Amerike,
čak i na ratom zahvaćenom Bliskom istoku.
Ali crni pojas u šalama na tuđi račun zaradio sam
kad su me dvojica velikana, Chris Rock i Dave Chappelle, pozvala
u London da budem poseban gost iznenađenja
na njihovim nastupima u O2 Areni.
Rekli su: „Imaš odriješene ruke.”
I tako sam izašao pred 15 000 ljudi
i počeo govoriti o kraljici Elizabeti,
što Amerikanci ne bi smjeli.
Bila je blizu, u Buckinghamskoj palači.
Rekao sam: „Volim kraljicu jer me podsjeća na moju prabaku Rosie.
Obje su održale svoje lude obitelji na okupu.”
Kraljica je tek bila udomila dva štenca korgija.
Rekao sam: „Udomljava štence s 96 g.?
Bome je optimistična.”
„Ostarjet ćemo zajedno, mali moji Jubileju i Bubileju.”
Bili su dar njezinu mužu princu Filipu,
koji je tad imao 99 godina i bio u bolnici.
Dala mu je dva korgija na dar da brzo ozdravi.
Simpatično, ali mislio sam da je to bila predstava za javnost
jer je istog tjedna Meghan Markle na televiziji izjavila
da su u kraljevskoj obitelji rasisti.
Naravno, većina nas pomislila je: „Hvala na obavijesti, detektivko Markle.
Želiš reći da ti stogodišnji bijelci s krunama i plaštevima
koji žive u dvorcima i kolonizirali su 70 % našeg planeta
možda imaju zastarjela stajališta o rasi?
Kako si to otkrila, detektivko?”
Scotland Yard želi razgovarati s tobom.
A mi smo mislili da je engleska kraljica jednog dana u Buckinghamskoj palači
samo rekla: „Filipe, razgovarala sam s Harryjem.
Imam sjajnu vijest! Napokon nam u kraljevsku obitelj ulazi crnkinja.
Imat ćemo crnog princa!
Ne moramo se više brinuti o plodovima incesta.
Štenci, proslavimo!
Filipe, poševi me još jedanput za kraj.
Vrijeme je za čaj, Filipe. Kraljica ti naređuje da smjesta umočiš svoj keksić.
Stavi mi ta 99-godišnja muda u usta.
Filipe, ukrasi me svojim biserjem
po ovoj pravoj bisernoj ogrlici.
Filipe, još jedanput za kraj pojedi moju pastirsku pitu.
Štenci, dolje s kreveta!
Filipe, jebi me kao da je 1939.
Tada smo kolonizirali Barbados.
Sjećaš se, Filipe?
O, Filipe! Svršit ću!
Bože, čuvaj…
mene!
O, dušo.
Bravo, Filipe. Bravo, stari moj.
O, Filipe…
Filipe…
Filipe?”
Dala mu je dva štenca.
Za tri dana je umro.
Princ Filip umro je na isti dan kao moj omiljeni reper DMX.
Ironično je da su posljednje riječi princa Filipa bile:
„Gdje su moji psi?”
Bio je to odličan nastup.
Odličan nastup.
Ali nastupi dođu i prođu.
Važna su prijateljstva koja usput sklopimo.
Pripadam komičarima.
Komičar sam prije svega.
Zato me to tako pogađa jer su nedavno,
u razdoblju od osam mjeseci, umrla tri moja najbolja prijatelja.
Velikani zbijanja šala na tuđi račun.
Čovječe, s njima sam se znao nasmijati do suza.
Samo sam ja još živ da pričam o tome.
Ima li obožavatelja Norma Macdonalda?
To!
Obožavao sam jednu Normovu šalu. Pričao ju je dvaput godišnje.
„Uskoro pomičemo sat unatrag.
Neće trajati više od šest mjeseci.”
Jedan od prvih plaćenih nastupa
imao sam u klubu u New Jerseyju prije nastupa Norma Mcdonalda.
Još nije bio slavan, samo poznat u nekim krugovima.
Bio je šašavi Kanađanin s neobičnim naglaskom.
Publika ga nije uvijek shvaćala. Propala bi mu četiri od sedam nastupa.
Kad god bi Norm uspio, do idućeg bismo nastupa igrali poker iza pozornice.
No kad god bi nastup loše prošao,
još ne razumijem zašto,
Norm bi stajao kraj izlaza
i na odlasku pozdravljao svakoga ponaosob.
Bilo je tako neugodno.
Norm je uvijek bio jedan korak ispred svih.
Da nam je barem otvoreno rekao u kakvom je stanju,
pošteno bismo se bili oprostili od njega.
Ima li obožavatelja Gilberta Gottfrieda?
Moj prijatelj Gilbert! Evo ga!
Jedan od posljednjih nastupa bio mu je kad me iznenadio na pozornici
i ispričao dugu i ludu šalu o jebanju lubanje svoje pokojne bake.
Na pogrebu sam rekao: „Gilbert je bio neustrašiv,
bespoštedan i subverzivan komičar.
No i tako simpatičan da smo se smijali
čak i na šalu o jebanju lubanje.”
Zatim sam pogledao njegov lijes i rekao:
„Više nije smiješno. Je li, Gilberte?”
Nedavno me nazvala njegova žena Dara.
Rekla je da želi dovesti svoju i Gilbertovu djecu,
sada tinejdžere, na ovaj nastup.
Rekao sam: „Nedavno im je umro otac.
Ovaj bi nastup mogao biti preintenzivan za njih, još je rano.”
No Dara je rekla:
„Ne, želim da vide da si i ti proživio nešto slično
i da si dobro.”
Osim što sam ja dobro, i oni su dobro.
Lily je brucošica i studira filmsku umjetnost.
A Max je opipao prvu sisu.
Bravo, kompa!
Volim ići k vama na večeru.
Nedostaje mi da sjedim za stolom s Gilbertom
i pjevamo pjesme iz Guslača na krovu.
Jeffe, sjedim u autu. Nedostaješ mi i…
Sretan rođendan ti
Sretan rođendan, dragi Jeffrey
Sretan rođendan ti
Ushićenje je splasnulo na kraju. Dogodi se kad ostariš.
Volim te i želim ti sjajan nastup.
Hvala što si pozvao moje kćeri. Sad moram skrenuti lijevo.
Bok. Volim te.
I ja volim tebe, Bobe.
Bob Saget, američki tata.
Poput Billa Cosbyja.
Samo što je Bob uobičajeno uspavljivao ljude.
Govorio je radu u dobrotvornoj organizaciji za istraživanje skleroderme.
Svima vam želim da imate prijatelja poput Boba.
Bio je najbolji.
Uvijek je govorio da me voli.
U svakom razgovoru. Čuli ste.
Bob se zalagao za optimizam.
Klonio se negative. Naučio me da isključim negativne komentare.
Bob je glumio u nekoliko predstava na Broadwayju i jako se ponosio time.
Bio je velika svjetska TV zvijezda.
Ali Bob je volio biti komičar.
Živio je kao stand-up komičar.
Čak je i umro kao komičar.
Neki od vas znaju tu priču.
Bio je na Floridi. Imao je sjajan nastup.
Otišao je u svoju hotelsku sobu, poskliznuo se i udario glavom.
Mislim da je to idealno za čovjeka koji je vodio Šaljivi kućni video.
Ova je tvoja, Bobe.
Ili… Ova je tvoja, Bobe.
Bio je kompliciran tip, ali…
Bob mi je jako nedostajao kad je počela pandemija.
Bio sam prekinuo s curom, a Boba nije bilo
da me, kao inače, bodri u kasnonoćnim razgovorima uz sendviče s pastramijem.
Bilo je to teško razdoblje za sve nas.
Svi su mi nastupi bili otkazani. Bio sam sâm kod kuće.
Prvi sam put u životu bio tako usamljen.
Bivša se valjda sažalila nada mnom. Jednog mi je jutra dovela psa lutalicu.
Našla ga je na ulici. Njemačkog ovčara.
Koliko pas može biti star?
Taj je pas valjda bio u ranim 40-ima.
Bez kose, s lošim zubima, bocom scotcha
i još duguje dva soma Michaelu Vicku.
„Ne želim ovog psa”, rekao sam. „Ovaj pas ima problema.”
Osim toga, alergičan sam na pse i bojim ih se.
Ali kao da me svemir izazivao da zavolim tog psa.
Njoj je trebao dom, a meni prijatelj.
Očistio sam je i nabavio joj lijekove.
Postali smo najbolji prijatelji. Bila je pandemija, bili smo nerazdvojni.
Kad bih se vratio iz trgovine nakon sat vremena…
A pas…
Po noći bismo izašli i zurili u Mjesec.
Kad je Mjesec bio pun, zavijali smo.
Obožavala je to.
Jednog sam jutra primijetio da maše repom.
„Sretna je.
Možda sam i ja malo sretniji. Proslavimo.”
Odveo sam je u park za pse. Nikad nisam bio, nisam znao.
Sve je puno savršenih pudla. Hodaju na dvije noge i vejpaju.
Dođem ja tako sa svojim psom, grbavcem psećeg parka.
Moj pas laje u pogrešnom smjeru.
Teniske loptice dolijeću joj u njušku.
Iz nje curi menstrualna krv.
Jadnica nije bila sterilizirana. Svi su buljili u nas.
Neka gospođa pita: „Udomili ste tog psa?”
„Ne, ja sam joj učitelj glume.
Dobro je. Samo se priprema za idući film.
Udarit će je bus u filmu Martina Scorseseja.”
Prava Barbra Streispas. Mora opravdati ime.
„Udomljena je?”
„A što vi mislite? Da tučem psa pa ga vodim u park
da se time hvalim, psihopatkinjo?
Da, udomio sam je.
I da, zadržat ću je.
Objavljujem njezine fotke na Instagramu.”
S natpisom: „Zauvijek dom.”
Gomila lajkova.
Svi su se raznježili. Poruke su se gomilale.
U očaju su mi pisali iz skloništa za pse tijekom pandemije.
Asher, sviraj tužnu glazbu iz psećih reklama.
Tako.
Znate kako to ide, zar ne?
Primim poruku.
„Imamo još jednog njemačkog ovčara.
Ova je kujica još štene.
Ako je ne udomimo u roku od 12 minuta…
morat ćemo je udariti po njušci…
napraviti smoothie i njome nahraniti druge pse.”
Molim?
I tako se to dogodilo.
Nikad prije nisam imao psa.
A našao sam se sâm kod kuće s dvjema njemačkim ovčarkama.
O, da.
Da.
I dobro znaju da sam Židov.
Svakog jutra.
„Buđenje, Židove! U pseći park, schnell!
U pseći park, schnell!
Gdje skrivaš poslastice?
Gdje su poslastice, Židove?
Njušimo poslastice.
Gdje su poslastice?
Bolje ti je da nam ih sâm daš nego da ih mi nađemo.
Gdje su poslastice? Jesu li na tavanu?
Imaš li dokumente, Židove?
Piški nam se. Pokaži dokumente!”
Nazvao sam ih Ausch i Schwitz.
Volim ih, ali ipak ih svaki dan udarim za sve Židove stradale u Holokaustu.
Sa Židovima nema zajebancije. Njima je smiješno.
Većina pasa boji se vatrometa.
Moji psi obožavaju vatromet jer ih podsjeća na slavne dane.
Šapa.
Nema gorih pasa čuvara. Da netko provali u moju kuću,
odmah bi bilo: „Židov je unutra!
Ondje spava!
Ne sluti opasnost!
Sad vam je prilika!”
Mlađu sam nazvao Nipsey.
Sve uči od starije kujice.
Šepajući silazi niza stube.
U auto ulazi poput starog psa.
Uđe s dvije noge pa čeka da je ovako podignem.
Starija, zovem je Nana jer… Pogledajte je. Izgleda kao Nana.
Ne znam sve o njoj jer je bila lutalica.
Ali veterinar kaže da je Nana imala puno okota, okotila je puno štenaca i…
Ima čudne kvrge po tijelu.
Ima demenciju i bole je noge.
Katkad joj puhnem malo dima od trave u njušku.
„Dođi, Nana!”
Odmah se vidi da joj ublaži simptome glaukoma.
Uvijek me pogleda onim nacističkim pogledom.
„Ti si jedan od boljih.”
Jednog smo dana bili u parku za pse. Nana se igrala s drugim psima.
Igrala se i pala.
Noga joj je samo…
Kad stariji pas padne, to je strašno.
Podignuo sam i nosio tu 45 kg tešku njemačku ovčarku
u auto da je odvedem k veterinaru
s istim lupanjem u prsima koje sam osjetio nekoliko desetljeća prije
dok sam nosio svog didu Jacka u auto
i posljednji ga put vodio na Hitnu.
Čak sam i kucnuo njegovim prstenom po ogradi u parku
i pomislio da je možda gotovo.
Da se možda više neću moći brinuti za tog psa.
Došao sam kod veterinara
i morao sam donijeti odluku da se oprostim od nje.
Nikad prije nisam to doživio s kućnim ljubimcem.
Zaplješćite ako vam se to dogodilo.
Znate, plakao sam kao malo dijete.
Nazvao sam svog bratića Eda. „Možeš li odmah doći k veterinaru i dovesti Nipsey?
Želim da se oprosti od Nane. Moramo se oprostiti od Nane.
I donesi Nani odrezak za posljednji obrok, molim te.”
Sjedio sam na podu u veterinarskoj ambulanti,
čekao sam s Nanom,
držao je za šapu
i zahvalio joj što mi je tijekom pandemije bila prijateljica.
Pogledala me i rekla…
„Primio si me
Kad sama sam bila
Kod tebe sam se linjala
Kuću ti cijelu zaprljala
U krevetu smo se stiskali
Kao muž i žena grlili
Od mene si buhe dobio
Zauzvrat život si mi dao
Ti si jedan od boljih”
Nakon otprilike sat i pol
došao je moj bratić Ed
s drugim psom i odreskom.
Dotad se ono neizbježno već bilo dogodilo.
Umirao sam od gladi.
Nana me pogledala:
„Hoće li ovaj židovski gad pojesti moj posljednji obrok?”
Posegnuo sam u džep svoje jakne
i izvadio nagnječenu bananu,
koju sam slučajno cijeli dan nosio sa sobom.
Ja sam pojeo svoju bananu,
Nana je pojela svoj odrezak
i posljednji smo se put zajedno nasmijali.
Veterinar joj je došao dati injekciju.
Baš kad je veterinar zabio injekciju u Naninu dlaku,
da razbijem napetost
rekao sam: „Doktore, predomislio sam se.”
Nana je otvorila jedno oko kao da kaže: „Prerano, pizdo!”
Otvorila je i drugo oko.
Posljednji me put pogledala u oči.
I rekla…
„Nikada te nisam slušala
Bacanje loptice muka je bila
Jedina sam nacistkinja Koja naredbe ne sluša
Ali ti
Nikad me ne osuđuješ
Ti
Samo voliš me
Cice su mi se opustile
Ali rep mahati ne prestaje
Ti si
Jedan od boljih”
Hoćete li zavijati sa mnom? To je dobar osjećaj.
Mislite na onoga tko vam je večeras u mislima i dajte si oduška.
Nekoliko tjedana poslije
veterinar mi je poslao Nanin pepeo.
Nisam znao što bih s njim.
Nipsey i ja blagoslovili smo Židova koji kremira nacista, za promjenu.
Zamotali smo je u džoint i popušili.
Nana bi to željela.
Sjećam se da sam pomislio:
„Kako se to uopće dogodilo?”
Nikad nisam htio ljubimca.
A sad plačem zbog te šugave antisemitske kuje.
Ali to pokazuje snagu ljubavi i prijateljstva.
Kad nešto izgubiš, nešto se drugo pojavi
i ispuni tu prazninu u tvom srcu.
Ali moraš to dopustiti.
Moraš biti otvoren za to.
Tako je Nana pomogla meni.
Katkad mi se čini da mi još pomaže
jer mi je onkolog Nijemac.
Kao da se to Nana vratila da se brine za mene.
„Jeffe, imamo dobru i lošu vijest.”
„Dobro, doktore. Koja je loša vijest?”
„Trebate šest mjeseci kemoterapije.”
„Jebemu. A koja je dobra vijest?”
„Odavno ste ostali bez kose.”
Kad sam se probudio nakon operacije, sve me boljelo. Cijelo me tijelo boljelo.
Imao sam katetere u tunelu Lincoln, tunelu Holland
i na mostu Verrazzano.
Obrišem oči i pogledam dolje.
Ostavili su mi pladanj s kavom bez kofeina i bananom.
Molim? Ma dajte!
Dolazi moj liječnik.
Kažem: „Dr. Lenz, zar bih sada trebao jesti?
Uklonili ste mi pola debelog crijeva.”
Odgovara mi: „Da, debelo je crijevo vrlo otporno.
Što prije jedete, prije ćemo znati je li sve u redu.”
I tako sam pojeo bananu.
Kucnuo sam didinim prstenom o krevet i mislio na njega.
Ali nisam mislio na žilavog tipa i pobjednika,
nego na čovjeka za kojeg sam se brinuo.
A sad sam se našao ovdje.
Bio sam poput njega.
Njegovao sam druge, a sad njeguju mene. Preko noći.
Kemoterapija je bila naporna.
Neki od vas znaju kako je to.
Ali nije bilo onako teško kao što je bilo mojoj mami.
Štoviše, tako mi je dobro išlo da je liječnik otkazao posljednji tretman.
„Vi ste jedini čovjek koji se udebljao na kemoterapiji.”
Prošla je godina i spremao sam se otići iz Kalifornije
natrag u New York na ove nastupe.
Pitao sam liječnika: „Smijem li putovati?
Smijem li raditi? Smijem li ovo?”
Rekao je: „Zakazat ćemo kontrolnu kolonoskopiju
pa ćemo vidjeti.”
Pokušavam se ne brinuti.
Ali brinem se.
Noć prije kolonoskopije ležim u krevetu i razmišljam.
„Kad sam prošli put skinuo prsten
i stavio ga u ladicu komode, kolonoskopija nije dobro prošla.
Ovaj ću ga put zadržati.”
U 5.45 h vani je još bio mrak.
Uberom sam otišao u kliniku. Ležao sam na krevetu i čekao.
Nisam bio Jeff Ross zvan Roastmaster,
nego Jeff Lifshultz, običan tip u bolničkoj halji i čarapama.
U toj velikoj klinici kreveti pacijenata odvojeni su zastorima.
Nakratko sam vidio druge pacijente u prolazu,
čuo sam njihove razgovore sa sestrama iza zastora,
slušao odgovore na one upitnike koje vam daju
prije medicinskog zahvata.
Došla je ljubazna medicinska sestra Angie i rekla:
„G. Lifshulz, morate staviti prsten u ovu vrećicu.”
„Mogu li ga zadržati, molim vas?”
„To je protiv propisa”, rekla je.
„Ali možete potpisati izjavu i zadržati ga.” To sam i učinio.
Počne mi postavljati tisuću pitanja
o obiteljskoj povijesti bolesti,
o mojoj povijesti bolesti, svim lijekovima koje uzimam,
kad sam zadnji put radio ono, koje je boje ovo…
Dajem sve od sebe da odgovorim na sva ta pitanja.
Umoran sam. Cijelu sam noć bio budan.
Nisam spavao. Nisam jeo.
Nervozan sam.
Naposljetku kaže: „Još malo i gotovi smo.
Ali ovo svakoga moramo pitati.”
Nagne se prema meni.
I pita:
„Jeste li kad razmišljali o tome da si naudite?
Imate li čvrstu podršku na koju uvijek možete računati?”
A ja zaplačem.
Ne znam zašto.
Mahnem joj, zatresem glavom i ona prijeđe na iduće pitanje,
a ja je, ne znam zašto, zaustavim.
Zamolim: „Angie, možete li ponoviti?”
„Jeste li kad razmišljali o tome da si naudite?
Imate li čvrstu podršku na koju uvijek možete računati?”
Ne mogu prestati plakati, a ne znam zašto…
cmizdrim i…
Budući da zbog alopecije nemam trepavice,
od soli iz suza peku me oči,
pa ništa ne vidim i jedva govorim…
Daju mi anesteziju, sve mi je kao u magli.
Nakon toga, sjedim u autu s prijateljem Eddiejem,
pokušavam mu objasniti što se događa
i ne mogu govoriti a da se ne rasplačem.
Dođemo k meni i ponovno pokušam.
Sad obojica plačemo. Tako sam sjedio
sve dok nisam shvatio da plačem zbog drugih ljudi,
koje sam čuo s druge strane zastora,
koji možda nisu imali dobar odgovor na ta pitanja.
Shvatio sam
da nalazi moje kolonoskopije nisu važni
jer mi je imenik pun kontakata u slučaju nužde.
Nije važna samo borba.
Nego i vojska.
Svi moji prijatelji koji su se ugurali u moju bolničku sobu
s kutijom krafna i gitarom i cijelu mi noć pravili društvo.
Kad su me poslali kući iz bolnice,
moj prijatelj John Stamos dočekao me
sa svojim ružnim klincem i…
Moja sestra Robyn ostavila je sve
da bi se dva mjeseca brinula za mene.
Uz borbe špagetima.
Kad se morala vratiti na posao, pozvala je pojačanje.
Moja teta Donna doletjela je k meni i brinula se za mene kao kad sam bio mali.
Došli su i moj bratić Aaron i sestrična Rona, koji su večeras ovdje,
i kuhali su mi hranu prema receptima prabake Rosie.
Susjeda koju jedva poznajem pekla mi je mafine od banane
i ostavljala mi ih je na trijemu da ih odnesem sestrama
svakog drugog utorka kad idem na kemoterapiju.
To je vojska i s ponosom mogu reći,
ono što je bilo u meni…
Ubili smo to prije nego što je to ubilo mene.
Odlično se osjećam.
Još imam port kateter za kemoterapiju,
za svaki slučaj, ali odlično se osjećam.
Cijeli život imao sam nevjerojatnu vojsku.
Moj prijatelj Mark rekao mi je da se okušam kao stand-up komičar.
Moj prijatelj Jordan poslao me na kolonoskopiju.
Moja agentica Stacy dobiva 10 % zarade od ovog nastupa.
Nemam samo svoje prijatelje i obitelj.
Imam i publiku. Vi ste vojska.
Jer mi dajete svrhu!
Svrhu!
Razlog da jedem manje crvenog mesa
kako bih nastavio svoju misiju.
Svoje životno poslanje da izliječim svijet.
Da liječim ljude šalama na tuđi račun.
Dakle, ako upravo proživljavate teške trenutke,
ustanite i zaradite svoju bananu.
Ako nešto slavite, ustanite.
Ako ste samo odvratni, ustanite.
-Zdravo, gospođo. -Bok. Kako ste?
Odlično. Što se s vama događa?
Moja sestra ima rak gušterače.
Vaša sestra ima rak gušterače.
-Kako se zove? -Vicky.
Vicky? Kako ste? Brinete se za nju?
Da.
A vaš frizer?
Ima li i vaš frizer rak?
Tako loše izgleda?
Ne, predivno izgleda.
Ovo je za vas. Volim vas.
Hvala vam što ste to podijelili s nama. Nadam se da će vam sestra biti dobro.
Još netko?
Jebote.
Nemam vremena za ovo.
Sutra imam slobodan dan. Bit ćemo ovdje cijelu noć, jebemu.
Zdravo?
Kao da se Dilbert poševio s trolom.
Ovo je previše za moj mozak u ovom trenutku.
Nadam se da ovaj tip ima rak.
Nikad nisam vidio čudniji par.
Znate što? Što god vas usrećuje. Tko će uhvatiti ovo?
Eleanor. Asher, bubanj, molim. Ona ima 140 godina.
Pogledajte je. Vidio sam mlađa lica i na novčanicama.
Hajde, Eleanor. Ovo je važan trenutak. Spremni?
Imate pojačanje. Zar ne?
Dobro. Eleanor, pazite.
Ovo je važno. O ovome ovisi cijeli Netflixov specijal.
Uhvatite ovu bananu.
To!
Nije bila ni blizu!
Ali pokušala je i to je najvažnije.
Prije tri godine zvala sam broj za prevenciju suicida.
Pitali su me imam li pištolj.
Rekla sam da nemam.
Rekli su mi da ih nazovem za 15 minuta.
Koji ti je kurac?
Poznajem te tri minute, a već se želim ubiti.
Ova stara gadura jede bananu usred mog nastupa.
Divno!
-Bok. -Ja sam Gary.
Kad sam imao 11 g., u eksploziji sam ostao bez ruku.
Ovo je pozitivna priča. Završio sam umjetničku školu
i uspješno sam se 30 g. bavio dizajnom.
Sad sam u mirovini i došao sam te gledati.
Divno!
Vidi ti njega! Pravo si nadahnuće.
Tražio bih da mi daš šaku, ali to bi bilo bezosjećajno.
Što kad nekomu želiš reći da odjebe? Kako to učiniš?
Samo moraš…
Ovaj tip je legenda. Bože dragi!
-Moraš se prilagoditi. -Da, moraš.
-To je sjajna životna lekcija. -Da.
-Ovo je moja divna supruga. -Divan život.
Ovu jadnu ženu nitko nikad nije prstenjačio.
Izvoli. I za nju imam bananu.
Volim te. Stavi je pod ruku.
Tko će ovo nadmašiti, jebemu?
Ovamo! Gore!
-Gdje? -Ovdje!
-Što ima? Kako ste? -Bok!
Slavim petu godišnjicu razvoda!
Bože dragi!
Nedavno sam operirala cice!
Nedavno ste operirali cice.
To je dobro. Padnete li, lako ćete odskočiti.
Pogriješio bih kad vam ne bih ispričao staru obiteljsku priču.
Ovdje je sjajna spisateljica Judy Blume.
Ne želim da vam bude neugodno.
Judy, jesi li tu? Ja sam, Jeff.
Nedavno sam ponovno pročitao vašu knjigu jer sam dobio prvu mjesečnicu.
Kažete da vam je izgorjela kuća u Palisadesu?
Sve je izgorjelo, baš sve.
Živjeli smo ondje 56 g. Sve je nestalo.
Nemamo više ništa.
Vidim po vašoj odjeći.
Izgubila sam puno odjeće, jebemu!
Nedavno vam je umrlo dvoje djece. Tako ste rekli?
Jako mi je žao.
Ne znam… Ako smijem pitati, kako su se zvali?
-Moja kći zvala se Patty. -Vaša kći Patty.
A moj sin zvao se Joe.
Joe. Večerašnji nastup posvećujem Patty i Joeu.
Dođite. Moram zagrliti ovu gospođu.
Hvala, dušo.
To je gadno.
Da.
Ali pozitivno je to što imate sise poput moje mame.
Volim vas, dušo. Za Patty i Joea.
Pogledajte ovog tipa. Kako ste, gospodine?
Došao je tip koji je mom tati dilao kokain.
-Što je s tobom? -Dobro sam.
-Dobro. Kako se zoveš? -Ja sam Keaton.
Keaton. Da čujemo tvoju priču.
Prije dva tjedna umro mi je djed, a prije tri dana uginuo mi je pas.
Najgori tjedan u životu.
-Kako ti se zvao djed? -Gerald.
-Kako ti se zvao pas? -Maisie.
Maisie i Gerald. Znaš što? Jebeš djecu one gospođe.
Posvetit ću ovaj nastup tvom djedu i psu.
Ne?
Volim vas, draga. Predivni ste, jebemu.
Ovo je zbilja ljekovito.
Čime se baviš, Keaton?
Studiram na NYU-u.
-Studiraš na NYU-u? Što studiraš? -Glumu.
-Studiraš glumu. Super. -Da.
Dođi, dušo. Pogledaj ekran.
Upravo debitiraš na Broadwayu.
Predivno.
Molim pljesak za sve koji su se dobrovoljno javili.
Moja je mama pisala poruke na bananama.
Pisala je: „Volim te. Nedostaješ mi.” Stavljala mi ih je u užinu.
I ti meni nedostaješ, mama.
Osobito večeras.
Znate, banane rastu u grozdovima.
Međusobno se štite.
I banane se, baš kao mi, oštete, ali su i dalje dobre.
Zapravo, što se više oštete, to su slađe.
Iznutra su mekane, ali ih vanjski sloj štiti.
Imaju debelu kožu. Svima nam to treba u životu.
Jer nikad ne znaš što će se dogoditi kad izađeš.
I zato budite jaki.
Pobjednička energija. Ponavljajte za mnom.
Pobjednička energija!
Obećajte mi nešto.
Kad sve nizbrdo krene i život vas melje,
sjetite se šala od kojih vam se večeras ozarilo lice i samo se nasmijte.
Jeste li se zabavili?
Osjećam se kao najveći sretnik na svijetu
jer slavim svoj 60. rođendan na Broadwayu, dušo!
Ali ako otegnem papke,
ne dižite frku
jer uvijek me se možete sjetiti usput
svaki put kad uzmete bananu…
Za put!
Do neba, dušo!
Hvala!
Volim vas! Jako vas volim!
Samo hrabro!
Molim pljesak za Felixa!
I Ashera!
Samo malo! I za Nipsey!
Dođi, gaduro nacistička!
Dođi, Nipsey!
Zavijajmo, Nipsey!
Kao u Annie, kad na kraju izađe pas.
Samo što sam ovdje ja i ćelavac i siroče.
Laku noć svima!
Dosta je bilo kruha!