Sandra Bernhard, herrejävlar.
Jag skulle inte knulla henne med Bea Arthurs kuk.
Hur som helst, Biebs, du har en enorm karriär bakom dig.
Snoop, jag älskar dig. Jättemycket.
Den enda som inandats mer rök
är Pete Davidsons pappa inne i World Trade Center.
-Tack, Pete. Förlåt, Shaq. -Det är kul.
Jag vet att det var din favoritbyggnad att bestiga.
Tom, du visar kommande generationer
att om man jobbar hårt, äter rätt,
filmar motståndarnas träning,
luftar bollarna och får NFL att specialskriva regler för en själv…
…då kan man bli den tredje mest kända personen
i en Dunkin' Donuts-reklam.
Nu jävlar kör vi!
New York City!
Välkomna The Roastmaster General:
Jeff Ross!
Nu kör vi!
Vad gör vi?
Vad är det som händer? Hur mår ni?
Vi är på Broadway!
Ta ett djupt andetag.
Varifrån ni än ser det här, ta ett djupt andetag.
Lämna världen utanför utanför.
Jag vill att det här ska bli en renande upplevelse för oss alla.
Om ni går igenom nåt jobbigt i livet just nu
har ni hamnat rätt.
Jag har blivit bra på att muntra upp folk.
Min vän Donald var 80 år och låg på hospis.
Han hade njursvikt och ville inte leva längre.
Hans dotter Sarah, en av mina bästisar, sa:
"Jeff, min pappa älskar dig. Du är den enda han vill prata med.
Muntra upp honom, är du snäll."
Jag satt och höll hans hand i några timmar.
Vi pratade om hans fantastiska liv, hans fina familj.
Sen sa jag: "Donald, det känns inte längre tryggt
att ha dig som nödkontakt."
Saker i livet man tror att man aldrig ska komma över,
man kommer över dem.
Kanske skrattar man rentav åt det en dag.
Jag hade en stor vacker jude-fro.
Jag älskade den. Jag tog med den överallt.
En dag på ett flyg kliade jag mig och en stor tofs lossnade.
Samma kväll i duschen fylldes hela avloppet.
Inom en vecka var jag skallig.
Inom tre veckor var ögonbrynen och ögonfransarna borta.
Jag hade drabbats av alopeci.
Finns det fler här?
Det är inte livshotande,
men jag förvandlades till Voldemorts advokat.
Jag ser ut som om Jeff Bezos hade uppfunnit oststavar och inte Amazon.
Jag ser ut som Bruce Willis om hans tränare också led av demens.
Ja.
Min sorts publik.
Jag kan skratta åt mig själv för jag är tjockhudad.
Jag kommer från en familj hårdingar i Newark, New Jersey.
Väktare.
Mitt riktiga efternamn är Lifshultz, ett gammalhebreiskt ord som betyder:
"Hörru, du borde byta det."
I mellannamn heter jag Ross.
Jag är döpt efter min gammelfarmor Rosie.
Japp. England hade drottning Elizabeth.
Newark, New Jersey, hade drottning Rosie.
Hon var en pionjär på sitt område.
Hon öppnade en festsal i Newark på 1950-talet
innan kvinnor hade stora företag.
Hon drev den med sina tre söner.
Min farfar Herb ledde bandet.
Det var hans musik man hörde när man kom dit.
Farbror Murray skötte köket och farbror Albie saltade räkningarna.
Det var ett familjeföretag.
Judy Blume nämnde Clinton Manor i en av sina romaner.
Hon skrev att alla Jerseytjejer drömde om att växa upp
och ha ett stort smäktande bröllop på Clinton Manor.
Japp, gammelfarmor Rosie jobbade i köket hela dagarna.
På kvällen gick hon en trappa upp, tog på sig en klänning,
stack en ros i håret, höll i stora vackra bröllop
och förverkligade drömmar. Där har vi henne.
Precis innan Pittsburgh Steelers draftade henne.
Hon ordnade stora familjefester.
Hon höll ihop vår galna familj och hon lärde oss rätt och fel.
En gång körde gammelfarmor Rosie ner till Florida på semester
med sin man, min gammelfarfar Gus,
och en kille vid namn Lee som jobbade i festsalen.
Jag minns Lee, en underbar kille.
De stannade för natten i South Carolina,
och hotellet lät dem inte checka in eftersom deras vän Lee var svart.
Så gammelfarmor Rosie gick till bilen, hämtade sin pistol
och dödade alla på hotellet.
"Jävlas inte med judarna."
Hon sjöng det för oss vid läggdags.
Jag lärde mig tidigt att jag inte bara har humorn i blodet,
det är min superkraft.
Och det här är historien om mitt ursprung.
När jag var en ung pojk i Newark
Och försökte vara en mensch Och sköta min skola
Var det en mobbare som ogillade mig
"Smutsiga jude", han häckla'
Sen slog han mig rakt på min schmeckle
När jag låg på golvet i smärta
Blev mitt bästa vapen min hjärna
Jag reste mig och sa: "Skithög, du blir aldrig en litterat
För din farbror är också din far"
Alla ungar skrattade när mobbaren blev röd
Ungen klarade sig Men mobbaren inuti var död
Och sen, som genom ett under
Började skämten flöda ur mig De blev bara fler och fler
Och det var dagen jag blev
The Roastmaster
Så jävlas inte med judarna
Jävlas inte med judarna
Om inte ditt ego ska åka på stryk
Jävlas aldrig igen med judarna
Ja!
Judarna jag kände under min uppväxt
var strävsamma arbetare, fackföreningsfolk, patrioter rentav.
Min farbror Murray var sjukvårdare under andra världskriget.
Han var med och befriade ett koncentrationsläger.
Vad har du gjort idag?
Han tilldelades både Purpurhjärtat och Silver Star av USA:s armé.
Min syster Robyn är roligast i familjen.
Hon är speciallärare så hon har alltid nytt material.
Min kusin Steve, som är här ikväll, är kirurg på akuten.
Min systerson Jared släcker skogsbränder.
När jag var sex år blev jag mobbad i skolan,
så mamma släpade iväg mig på en karatekurs
där ungarna turades om att spöa mig.
Men jag blev fort tuffare.
Mamma gick dit med mig varje dag. Pappa hämtade mig efteråt.
Jag lärde mig disciplin och respekt.
När jag var tio och ett halvt
blev jag den näst yngste med svart bälte i USA.
Jag kallades Kosher Kai.
Vi judar har funnits länge.
Vi överlevde faraon Nazisterna och Saddam Hussein
Och om Jesus återvänder
Dödar vi honom igen
Så jävlas inte med judarna
Jävlas inte med judarna
Även om det där om att döda Jesus Inte är riktigt sant
Jävlas aldrig mer igen med judarna
Ja.
Till slut…
Till slut gick festsalen i arv till min pappa,
cateringlegenden i New Jersey Ronnie Lifshultz.
En stor applåd för honom.
Där har vi honom, helt orädd serverar han revben med bara händerna.
Allt för att göra kunderna glada. Hela familjen jobbade där.
När mina vänner var ute och festade skar jag upp bringor på bar mitzvor.
Clinton Manor var en smältdegel för hårdingar.
Servitriserna var irländskor och skottar.
Alla som jobbade med mig i köket var haitier.
Gregory gjorde salladerna. Han var ryss.
Lester gjorde jello-formarna. Han var ungrare.
Och jag var chefens son.
Så jag lärde mig att ta och ge kritik.
Jag slet lika hårt som alla andra,
men jag visste att det inte var mitt öde.
Jag ville följa den judiska traditionen av att skapa saker.
Vi judar har skapat några av de mest otroliga uppfinningarna
i världshistorien, till exempel:
Barbiedockor, teddybjörnar
Ubåtar med atomdrift
Skrivmaskiner, Prozac Drönare och blåjeans
Bagels är jättegoda
Komediroastar, Hollywood
Allt har skapats av judar
Efter dagen-piller, färg-tv
Relativitetsteorin
Google, kugel, kosmetisk kirurgi
Varsågod, damen.
Pickles, personsökare, läppstift och laser
Har skapats av vilka?
Judarna!
Julen…
Vi judar älskar julen.
Den hyllar födelsen av en jude, Jesus Chaim Kristus…
…som var en judisk snickare, hela civilisationens enda.
Häromdagen var det nån som sa att sångaren Adele är judisk.
Ja, hon heter Adele Katessin.
Och till och med julsångerna, klassiker som…
Jag drömmer om en jul hemma
…skrevs av en trevlig judisk man vid namn Irving Berlin,
som troligen bara…
…drömde om vinsten för fjärde kvartalet
Kapitalism, feminism Omskärelse, cheesecake
Strålning, konstbevattning Vaccin, herreminje
Grammofonen, mobilen E.T. ringa hem
Har skapats av?
Judar!
Mikrofonen
Ja, vid nån tidpunkt tänkte nån jude:
"Vi måste låta högre!"
Och nu, för att hedra vår gammelfarmor Rosie,
samlas min stora galna familj så mycket vi kan och lagar hennes recept.
Jävlas inte med judar, särskilt inte de kinesiska längst ut.
Nån som gillar matzabollssoppa?
Gammelfarmor Rosie kallade den "judiskt penicillin."
Men vi judar nöjde oss inte med det.
Vi uppfann även penicillinet.
Så för att hedra gammelfarmor Rosie, följ den studsande matzabollen.
Ett, två, tre, så…
Jävlas inte med judarna
Oj!
Jävlas inte med judarna
Om du vill höra jubel och inte bli buad
Aldrig igen
Jävlas med judar
Eller svarta eller mexikaner, eller muslimer eller puertoricaner
eller italienare,
eller vad fan han här är. Jag vet inte.
Fred på jorden!
Ja!
L'Chaim!
För påven.
För Taylor och Travis.
Vilken heltänd publik!
Säg hej till mina goda vänner Felix och Asher.
Oj.
Båda har examen från Berklee School of Music.
Låt er inte imponeras. De pluggade bokföring, men ändå.
Jag älskar det här. Vackra människor som skrattar i en vacker lokal.
Jag har ingen familj att åka hem till.
Det är det här som håller mig igång.
Och jag dog nästan förra året.
Efter Tom Brady-roasten tog jag ledigt ett par veckor.
Så jag tänkte ta igen grejer.
Nu går jag till tandläkaren och psykologen.
Och min kompis Jordan har skrivit i vår meddelandegrupp i två år
att alla måste göra en koloskopi.
Jag hade aldrig gjort koloskopi.
Så jag gjorde det till slut, och det var mindre kul än väntat.
Det fanns musik, babyolja och Diddy var där.
Jag fick ingen räkning vid närmare eftertanke…
Jag vaknade en timme senare och läkaren stod över mig.
Han sa att han hade hittat en tumör i stadium tre i tjocktarmen.
Och jag har aldrig varit sjuk i hela mitt liv.
Jag trodde inte det skulle hända mig. Jag ställde in årets shower.
Och förra sommaren togs 15 centimeter kolon bort.
Nu har jag ett semikolon.
Det känns bra att berätta om det.
Får jag öppna mig för er?
Ja?
Min mamma hade enorma tuttar.
Gigantiska. Och ett underbart sinne för humor,
så pappa fick henne att skratta för att se dem studsa.
Netflix fanns inte då. Det var vår underhållning.
Min galna familj, vi slänger aldrig nåt.
Jag hittade en påse med kärleksbrev
som pappa skrev till mamma…
…när han gick första året på en liten skola norröver
som heter Paul Smith's Junior College.
Han studerade hotell- och restaurangledning
för att kunna ta över familjeföretaget.
Mamma jobbade på ett kontor på 34th Street.
Man ser hur förälskade de var från första början.
"Kära Marsha, jag förstår inte din oro över att jag inte skriver.
Tro mig, älskling. Du kommer aldrig att behöva oroa dig
vad gäller oss två.
Vad behöver du ett bowlingklot till?
Man får dem gratis när man spelar.
Jag har inte fått betyget i restaurangledning än,
men jag tror att jag körde i fryst mat."
"Älskling, jag vet inte vad du gör med mig.
Ibland när jag ska sova drömmer jag att min kudde är du.
Jag tror att jag börjar bli galen.
Kärlek och all smörja som hör ihop med den, Ronnie.
P.S. Jag fyller år den tredje november. Och du?"
Det var det. Han blev underkänd.
De gifte sig på Clinton Manor.
Gammelfarmor Rosie krävde in alla gentjänster
och gav dem århundradets bröllop.
Sen gick de upp till bröllopssviten,
tog av varandra kläderna
och började göra…mig.
Döm mig inte. Jag var mycket sötare på ultraljudet.
Jag föddes med två smärre missbildningar.
Det var ganska bra i New Jersey på den tiden.
Jersey!
Jag hade en konstig knöl ovanför ögat.
Jag såg ut som UFC-världsmästaren i bebisvikt.
Och hålet i min penis var för litet.
Ja.
På min första dag i livet måste kirurgen skära ett andra hål
bakom det första.
Än idag urinerar från två flöden.
Jag kallar dem Lincolntunneln och Hollandtunneln.
Mina föräldrar gjorde allt för att bli av med mig.
De försökte dränka mig.
När det inte fungerade försökte de ge mig diabetes.
Här ser vi farfar Herb och faster Donna.
De här filmerna gör mig sentimental.
Jag saknar tårtan. Den var god.
Sexton månader senare försökte mina föräldrar igen. Nu blev det bra.
Min syster Robyn. Jag kallade henne "Wawa".
Hon föddes och ni ser att hon var en perfekt bebis. En bebisarnas bebis.
Till och med andra bebisar såg på Wawa och tänkte: "Kolla vilken BILF."
Min pappa…
…gjorde allt för ett skratt.
Chanukka varar i åtta nätter.
Ungarna brukar få en present varje kväll.
Pappa gav oss alltid en hemsk present
innan han gav oss det vi önskade oss.
"Åh tack, pappa. Tejp."
Sen väntade han 15-20 minuter innan han sa:
"Gå till kylen och hämta en läsk åt mig."
Jag öppnade kylen och där satt en valp.
Det var enklare tider.
Man kunde frysa valpar för ett skratt.
En gång tjafsade jag med mamma och hon kom för att slå mig,
och eftersom jag kunde karate…
…blockerade jag slaget och stukade hennes lillfinger.
Hon blev inte arg. Hon skrattade hela vägen till akuten
för hon visste att hon förberedde mig för vad som än väntade.
När jag var 12 fick vi veta att mamma hade leukemi.
Det blev mitt kall att muntra upp henne.
Hon samlade på små elefantstatyer.
Många vet redan det här.
Hon sa att om snabeln var uppåtriktad skänkte den positiv energi.
Min mamma var mycket positiv.
Första budet var att hon hade sex månader kvar.
Två år senare var hon i remission. Hon lämnade sjukhuset
och gladdes åt min systers kommande bat mitzva-fest.
Och jag hittade ett brev…
…som hon skrev till pappa från sjukhuset.
"Käre Ronnie.
Jag kommer hem imorgon och vill berätta ett par saker för dig.
Fingrarna skakar av medicinerna, men du kan läsa det här.
Jag hade inte återhämtat mig så här utan ditt stöd.
och sånt du gjorde i smyg som ingen fick berätta för mig."
Båda mina föräldrar lät sig förfalla lite med åren.
Pappa jobbade långa dagar i festsalen och det tärde på äktenskapet.
Men hennes sjukdom gjorde dem tajta igen.
Under ett besök på sjukhuset läste pappa hennes journal
och såg att läkaren hade skrivit: "Patienten är APA."
Pappa kastade journalen och sprang ut till läkaren.
Han sa: "Hur kan du kalla min fru för APA?
Hon är en sjuk kvinna! Du är en apa!"
Doktor förklarade artigt att APA stod för "ansträngd med plötslig andnöd."
Eller så var läkaren bra på att improvisera.
Hur som helst gillade jag att pappa stod upp för mamma.
"Ronnie, vi har en underbar, underbar familj, vi fyra,
med en chans att börja om.
Det är nästan ett mirakel. Det är kanske ett.
Vi ska jobba hårt ihop tillsammans. Sakta, tack.
Först måste du hjälpa mig igenom nästa månad, dag för dag.
Jag är mycket rädd.
Om den här hemska sjukdomen behövdes för att föra oss samman, var det värt det.
De här senaste åren har jag hatat mig själv, inte dig.
Min fetma har gjort mig så olycklig. Ha tålamod.
Älskar dig väldigt, väldigt mycket. Marsha."
Så uppriktigt.
Och ja, hon har peruk på de här fotona.
Men vi hade en toppenkväll.
Vi dansade mycket.
Till och med till hennes favoritlåt. "Piano Man" av Billy Joel.
Spela den inte. Vi har inte råd med rättigheterna.
Vid det här laget bodde vi i en ny stad.
Min syster och jag försökte få nya vänner.
Mamma låg ofta på sjukhus.
Så Robyn och jag blev alltmer självständiga.
Vi lagade vår egen middag, tog hand om vår tvätt och…
En eftermiddag kom pappa hem efter att ha besökt mamma.
Han kallade in oss i vardagsrummet.
Han sa: "Jeff, Robyn, kom hit."
Han lade armarna om oss.
Han sa: "Jag vet inte hur jag säger det här, men…mamma dog idag.
Ni kan stanna här med mig eller gå in på era rum, gör som ni vill."
Jag minns att jag satt på mitt rum.
Jag var 15 och tänkte:
"Wow, är det så här livet är?"
"Man tror det är på ett vis och så är det nåt annat?"
Som att gå på komedishow och så börjar nån snubbe prata
om sina döda släktingar.
Ibland får man luta sig tillbaka och följa strömmen.
Vi pratade inte mycket om mamma efter det.
Men hon besökte mig i mina drömmar. Många har berättat om samma sak.
Jag sover och pang, där är hon.
"Mamma, jag trodde du var död." "Nej, jag lever."
Och vi skrattade, grät, kramades och pussades.
Självklart vaknar man och inser att det bara var en dröm.
Det är som att få beskedet om igen.
Men det var runt den här tiden som jag bestämde
att mitt liv skulle bli annorlunda.
Jag var ansvarig för min lycka,
och jag skulle göra det mesta av mitt liv.
Jag lärde mig tidigt att människor är skapta för att sörja
och sen gå vidare.
Man kan inte sörja för evigt. Då dör en del av en själv.
Det är inte rättvist.
Så vi gör det människor är menade att göra.
Vi kommer igen.
Pappa började tjäna stora pengar på festsalen.
Han var en ensamstående pappa som gjorde sitt bästa.
Men han började åka till de nya kasinona i Atlantic City.
Han spelade blackjack.
Han träffade Don Rickles på ett steakhouse.
Han började bli en cateringrockstjärna. Alla kände honom.
En dag spelade jag poker med mina skolkompisar vid köksbordet.
Jag tog det här fotot. Min kompis Hamo här grät
för han låg 100 dollar back på spelet.
Pappa kom från jobbet, fortfarande i smoking och med fickan full med pengar
och såg Hamo gråta.
Han sa: "Lugn, Hamo. Jag hjälper dig. Vänta."
Pappa gick till kylen och tog ut en smörstav.
Pappa lade den på köksbordet.
Han sa: Hamo.
Om du kan äta upp smöret…
…ger jag dig 100 dollar."
Hamo tog tre tuggor, spydde i vasken och pappa gav honom 47 dollar.
Sensmoralen? Jag har ingen jävla aning.
Pappa var speciell.
En kväll skulle jag ta ut soporna.
Det var kallt så jag tog mig på hans smokingjacka
och råkade stoppa handen i ena fickan
och hittade en liten plastpåse med vitt pulver i.
Jag tänkte: "Varför har pappa eget salt med sig?"
Men jag fattade vad det var och blev inte överraskad ett år senare
när han hämtade mig tidigt från skolan för ett möte med collegerådgivaren.
Pappa körde på trottoarkanten och pratade i hundra kilometer i timmen.
Jag insåg var som pågick, skämdes och ljög för honom.
Jag sa: "Pappa, de vill träffa mig ensam på det första mötet."
Jag gick dit utan honom.
Ett år senare var jag på väg till college. Jag började på Boston University.
Jag läste film och statsvetenskap,
men oftast rökte jag bong och kollade på Spinal Tap med mina vänner.
Några av dem är här ikväll.
Jag började spela i punkband.
Jag var musikchef på collegeradion.
Veckans höjdpunkt var lördagskvällen.
Mina vänner och jag gick på Exeter Street Theatre
och spela The Rocky Horror Picture Show.
Jag var så läcker i nätstrumpor.
För första gången lät jag min freakflagga flyga högt.
Jag hade så roligt och var kreativ.
Halvvägs in i mitt tredje år…
…fick jag ett brådskande samtal från morfar som bodde med oss.
Han sa: "Kom genast hem."
Pappa låg på sjukhus. Han hade fått ett artärbråck i hjärnan av kokainet.
Han låg i koma.
Tre dagar senare var han också borta.
Jag försöker att inte vara arg på honom. Han levde sitt liv.
Önskar jag att han inte hade ljugit på livförsäkringen om att ha slutat röka?
Ja, då hade jag inte gjort åtta föreställningar i veckan.
Han begravning blev min debut bakom en mikrofon.
Jag sa: "Om ni kände pappa vet ni att han ville bli ihågkommen,
inte med sorg, utan med ett leende."
Alla vi kände följde med oss hem. Min syster och jag var tonåringar.
Så alla grannar och vänner sa:
"Du och Robyn är föräldralösa nu. Flytta hem till oss.
Vi adopterar er."
Och vi tänkte: "Ut ur vårt hus, för fan!"
"Det är vårt hus nu."
Rabbin kom för att leda en sorgebön.
Alla i rummet är väldigt ledsna,
och min syster och jag får syn på varandra från olika sidor i rummet.
Hon tittar ner och börjar skratta.
Så jag tittade ner och såg hennes valp
jucka tyst mot rabbinens ben.
Rabbin låtsades som inget.
Inom några sekunder skrattade jag, och sen skrattade alla.
Till och med rabbin och valpen skrattade.
Då insåg jag att våra föräldrar lämnade oss med en annan självförsvarsteknik
i form av humor
och en förmåga att skratta åt mörka saker.
Det räddade mitt liv.
Mina föräldrar såg mig aldrig uppträda, inte en enda gång.
De skulle ha älskat mitt liv.
De hade älskat det här. De hade varit här varje kväll.
Det hade de.
De hade nog suttit här på första raden…
…istället för de här två okända nollorna.
Är ni stolta över mig?
Ja.
Jag är stolt över er också. Ni är jätteduktiga.
När jag satte ihop föreställningen, tänkte jag:
"Borde jag ens prata om mina föräldrar på det här viset?
Läsa upp deras kärleksbrev?
De kan inte skratta med oss."
Jag minns knappt mamma längre.
Pappa dog plötsligt med så mycket osagt.
Så jag ville tänka igenom det.
Jag tog ledigt för att campa norröver med några kompisar.
Jag hade aldrig varit där och jag kör till campingen.
Det börjar bli mörkt. Jag är vilse.
Jag är så vilse att jag inte inser det.
Jag kör i 20 minuter åt fel håll innan det går upp för mig.
Och precis där jag gör min U-sväng…
Rakt framför bilen ser jag en bänk…
…och en busshållplats,
och en skylt med texten Paul Smith's Junior College.
Jag tänkte: "Va? Vänta."
Det lilla colleget där pappa blev kär i mamma och skrev kärleksbrev.
Jag kunde inte tro det.
Jag visste att det betydde nåt…
…för bredvid bänken stod två hjortar.
Det stod precis i vägkanten och stirrade på mig.
Ena hjorten hade enorma tuttar.
Den andra hade vitt puder här, snackade snabbt och visade vägen.
Jag sa: "Okej, det räcker!"
Men det inspirerade mig att fortsätta,
att försöka förstå mina föräldrar bättre
så att deras liv kanske kunde hjälpa andra att förstå sina liv bättre.
Före den här turnén gick jag igenom deras saker igen
och hittade en gammal låda med skattedeklarationer
som jag hade sparat av nån anledning.
Jag öppnade ett FedEx-kuvert och det här gled ut.
Jag måste ha läst det, lagt det i kuvertet och glömt det.
Det enda brevet min pappa skrev till mig.
"Käre Jeff, jag är inget vidare på att skriva brev,
men jag ville sätta det jag har att säga på pränt.
De flesta fäder älskar sina barn,
men ytterst få har turen att gilla dem som vänner också.
Jag vet inte om du förstår vad jag menar,
men nån dag när du har egna ungar kommer du att göra det."
Tja, pappa…
Jag har betalat för 11 aborter.
Jag vet inte om det är det du menar,
men jag fattar så här långt.
"Först vill jag blicka tillbaka och minnas några glädjestunder
du gett mig genom åren.
När vi körde hem ifrån karaten
och alla fåniga saker vi skrattade åt i bilen.
Och givetvis att se dig springa ut på plan
i high school-matchen i delstatsmästerskapet."
Vi hade 0-11 i matcher. Han jävlas med mig här.
"Att se dina utmärkta arbetsvanor när du började på Clinton Manor,
och aldrig utnyttjade att du var chefens son."
Det kändes bra.
"Hur vi skrattade när du slängde spagetti i knät på mig."
Mamma drog igång spagettikrig i köket.
Hon sa: "Spagetti, ett, två, tre." Sen kastade vi spagetti överallt.
Min syster och jag gör det än.
Jag rekommenderar det.
"Och idag, Jeff, när jag såg dig ta emot avgångsbetyget från high school.
Jag vet att vi sällan pratar om din mamma,
men jag vet att vi alla tänker på henne ibland.
Hon måste känna sig så stolt just nu.
Genom åren har jag inte har visat mina känslor för dig,
men de finns alltid där.
Förlåt om jag har avbrutit dig när du har velat prata med mig."
Vi hade långa arbetsdagar i festsalen.
Om jag vill prata med pappa i enrum gick vi in i kylrummet.
Så alla våra far-son-samtal var korta
och våra bröstvårtor hårda.
"Sedan din mors bortgång
har jag försummat dig och din syster.
Det var svårt med tanke på hur verksamheten växte
och jag var ute och sprang på nätterna istället för att vi umgicks mer.
Jag hoppas att du inte har saknat ett traditionellt hemmaliv, för då
vill jag be om ursäkt nu.
Jag vill avsluta med att säga att du är fantastisk.
Jag kunde inte ha bett om en bättre son. Du är snäll, duktig och förståndig.
Förbli sån, och du kommer alltid att vara lycklig och lyckas i livet.
Jag kommer alltid att älska dig och gilla dig som en vän. Din far!"
Med ett utropstecken.
Pappa, om du är stolt ge mig ett tecken.
Tack, pappa.
Kanske efter showen.
Jag är lyckligt lottad. Jag hade fina föräldrar,
och de uppfostrade mig precis lagom.
När man får såna här smällar som ung förändrar det en.
En del av er vet det.
Ibland är det svårt att planera långsiktigt
för det känns som att de kommer att spricka.
Ibland är det svårt komma andra nära för att det känns som
att de kommer att försvinna.
Jag gör mitt bästa.
Ibland tar jag på mig ett falskt leende i hopp om att det ska bli ett äkta.
Det brukar funka.
Och min kompis, Mark… Han sitter där. Hej, Mark.
Han sa: "Ska du inte gå på den här ståupp-kursen med mig?
Du är säkert bra på det."
Så vi gick kursen. Jag hade inget att förlora.
Jag var en knubbig loser som bodde i New Jersey med min morfar.
Jag älskade kursen direkt.
Jag hade inte varit lika entusiastisk för nåt sen karaten som barn.
Nu kanaliserade jag mina livserfarenheter
till nåt roligt, nåt läkande.
Ett av mina första öppen mikrofon-skämt var:
"Låt aldrig din morfar fixa en blinddejt åt dig."
Hon öppnade dörren. Jag kastade en blick på henne. Ohygglig.
Hon hette så, Ohygglig.
Hennes hebreiska namn var Yech.
Jisses, vad jag slet.
Jag delade ut flygblad och gjorde allt jag kunde för scentid.
Sen började konferencieren på New Yorks bästa komediklubb gilla mig
och började bjuda med mig på matstället mittemot klubben.
Efter showerna gav han mig tips och råd.
Ingen hade trott på mig förut. Det var så coolt.
En kväll sa han till och med: "Jeff, jag tror du kan bli skådespelare."
"Menar du det?" Han sa: "Ja, du borde ta lektioner."
"Oj, okej."
Han sa: "Jag ska ge dig din första skådespelarlektion."
Klockan var två på morgonen. Han sa: "Jag bor några kvarter härifrån."
Vi gick till hans lägenhet.
Han sa: "Vi börjar med andningsövningar. Blunda."
Han lade handen här och sa:
"Slappna av. Andas, Jeff.
Jeff, du slappnar inte av. Fortsätt blunda, slappna av.
Andas, slappna av."
Och hans hand nådde hit.
Då fattade jag och backade.
Jag sa: "Du, jag vet inte.
Jag måste sticka.
Morfar väntar på mig hemma i New Jersey."
Jag kände mig förödmjukad.
Men jag fortsatte gå till komediklubben varje kväll.
Den där knäppisen fick inte stå i vägen
för min nya dröm om att bli ståuppkomiker.
Ibland känner jag till och med tacksamhetsskuld
för att han visade mig hur hård showbusiness kan vara.
Och han är här i natt. Ge honom en applåd.
Henry, jag trodde det var du.
Ta det inte så hårt.
Eller lite hårt. Du minns.
Ibland känner jag mig Som ett moderlöst barn
Långt hemifrån
Jag sa långt hemifrån
Varje kväll efter showen
gick jag raka vägen till Port Authority.
Jag hoppade på expressbuss 114 till New Jersey
där jag bodde med min 78-årige rumskamrat,
mammas pappa, min Pop Jack.
Min hjälte, min bästa vän, min själsbror.
Vi åt alla måltider ihop. Vi använde varandras kläder.
Alla mina vänner blev hans vänner.
Jag höll en födelsedagsfest för honom när han fyllde 79.
"Säg till alla att jag fyller 80.
Då får jag bättre presenter."
På dagarna följde jag med på läkarbesök.
På kvällarna åkte jag in till stan och försökte få scentid,
och Pop gav mig alltid några dollar till bussen och en banan.
Säg: "Mästarn, en banan till resan."
Ta den. Du får kanske kaliumbrist, eller…
…så kan ni fastna i trafiken,
eller så träffar du nån.
Om det kniper kan du använda den som dildo."
"Blir du ledsen kan du lägga den på sidan.
Då påminns du om att le."
Det var så han sa: "Jag kan inte följa med,
men jag är med dig på resan."
Han fanns alltid där för mig,
till och med när jag var bebis och kröp på hans golv.
Hans fru, min mormor Helen, gjorde te och snubblade över mig med tekokaren
och hällde lite kokande vatten här.
Jag har ärret kvar, men det är inte så illa
för Pop Jack fångade upp mig med sina stora nävar
och sprang med mig 13 kvarter till akuten.
Världskuvarenergi.
Han var en pensionerad byggnadsarbetare från Bronx.
En hårding.
Han kallade sig själv världskuvare.
Ser ni ringen?
Den är faktiskt en stålbult
från en kapad nazistisk ubåt från andra världskriget.
Amerikanska marinen erövrade en nazistubåt under hela kriget, U-505.
Den är utställd på ett museum i Chicago.
De bogserade hem den till USA för att lära sig hur tekniken fungerade.
Pop Jack var båtbyggare och stationerad i Baltimore.
Hans arbetslag hade ansvaret för underhållet av ubåten några dagar.
Han plockade ut en bult, slipade ner den och gjorde en ring.
Han knackade den mot saker för tur.
Han bar den hela livet. Världskuvarenergi.
Där var vi. Hans fru var borta sen länge, min syster gick på college.
Vi var bara två galningar som bodde i huset jag växte upp i, i New Jersey.
Ibland plockade jag upp min elgitarr och våra vänner kom över.
Pop Jack sjöng blues i vardagsrummet.
Imorgon känner jag mig
Precis som jag känner mig idag
Jag ska packa mina väskor Och ge mig av
Där var jag, 23 år gammal, och försökte börja på mitt liv
och undrade hur länge till jag kunde sköta min morfar.
Han återhämtade sig från en ny operation, en svår sådan,
och en socialarbetare på sjukhuset rådde mig
att smita ut och besöka ett vårdhem, ett äldreboende.
Det gjorde jag, och det var fint, men det var inget för oss.
Vi skulle hålla ut till slutet.
En fin organisation kom hem till oss,
såg till min morfar och lämnade varm mat
så att jag kunde följa min dröm i New York.
Så en stor applåd för Meals on Wheels. Fantastiska människor.
Jag slår vad om att det finns vårdgivare här ikväll
och jag hyllar er.
Jag vet hur svårt det är att ta hand om nån
som inte kan ta hand om sig själv.
Men jag lovar en sak.
Ni kommer att se tillbaka på den här tiden med stolthet.
Det lovar jag er.
Pop hade en underbar sköterska, en jamaicanska vid namn Lily.
Hon brukade säga: "Alla är barn två gånger.
En gång när man föds, och en gång när man dör."
Det kändes verkligen så med Pop Jack.
En gång när jag sov, snubblade han in i mitt rum mitt i natten
och föll ihop över sängänden med benen hängande över kanten.
Han hade jätteont. De hade brutit ett par revben för operationerna.
Han var yr, ganska borta, och sov hela natten…
…med handen om min fotled…
…för jordning eller värme,
som ett litet barn håller sin mammas hand medan de sover.
På morgonen blev han inte generad.
Han var snarare uppgiven över situationen.
"Jag vet att jag är skitjobbig,
men kan du hjälpa mig ur den här sängen?"
Jag gick runt till sängänden och räckte honom min hand.
Han skakade den bara. Ett energiskt handslag, världskuvarenergi.
Och han reste sig, revben för revben, som en proffsboxare…
…tills han stod upprätt.
Jag sa: "Pop, går det bra?"
Han log och sa: "Jag önskar att jag var en ring på min älsklings hand.
Varje gång hon kliade sig i röven
skulle jag se det förlovade landet."
Och så började vi dagen.
Han tappade aldrig stilen oavsett vad som hände.
Han skaffade sig en flickvän, Sarah, som han mötte på pensionärscentret.
Han sa: "Mästarn, när det gäller romans kommer man långt med lite."
När hon fyllde år tog han med henne till köpcentret för att ta hål i öronen.
"De fick hålla fast henne, men hon gjorde det."
Men hon fick inte komma till sjukhuset. Han var för stolt.
Hon fick inte se honom som sämre än en stålman, en världskuvare.
Men när jag var där en gång kom hennes namn upp.
Han mådde inte bra, men han piggnade till direkt.
Han sa: "Jag vill prata med henne. Ring upp henne."
Jag slog hennes nummer.
Det var sista gången de pratade.
"Hej, älskling, det är jag.
Du är väl inte på smällen?"
"Okej, jag kommer bums med gylfen öppen."
"Förresten, jag hoppas att posten inte håller på att konka
för att jag inte har skickat nåt kärleksbrev på länge.
Har jag bara drömt hela tiden att livet kan vara så här gott?
Har alla min drömmar om dig
bara varit luftslott?"
"Okej, Mama, Vildblomma, Zaza, Falanga,
jag ville bara höra din röst.
Snart nog är jag ute och glider igen. Då kommer jag och hämtar dig.
Vi ska köpa ett halsband som matchar örhängena.
Okej, raring…
…blicken mot skyn."
"Hej då."
"Mästarn, du skulle ha sett henne.
Ett guldörhänge i varje öra.
Vacker!
Okej.
Dra. Stick nu.
Lycka till med showen och ta en banan till resan."
Det här är ringen.
När jag behöver lite världskuvarenergi
knackar jag ringen mot nåt och tänker på Pop Jack.
Ibland tänker jag på tjejen i Denver jag fingerpullade en gång, men…
…oftast tänker jag på Pop Jack.
Den här ringen är inte bara en symbol för att det goda slår det onda.
Den är en symbol för härdighet.
Min Pop Jack överlevde sin fru,
sin dotter och sin kropp.
Han klagade aldrig, tyckte aldrig synd om sig själv och han lärde mig:
"Var redo för allt och fortsätt bara."
Vår nästa gäst är en rolig ung komiker som gör sin tv-debut.
Mina damer och herrar, välkomna Jeffrey Ross.
Jeff!
Ja! Jäklar!
Det här skrev pappa till min mamma.
Det heter: "Nu räcker det med bröd."
Ditt leende blomstrar Som en ljus sommaräng
Ditt hår böljar neråt Som ett mjukt regn
Dina ögon är som öppna hav Blåa från kust till kust
Så varför liknar din röv en lastbil?
Nu får det räcka med bröd
Okej.
I rättvisans namn ska ni veta att mamma skrev nästa dikt
som en replik till pappas.
Den heter Ta på dig en tröja, du skrämmer barnen.
Komedin har gett mig ett backstage-pass till världen.
Jag har uppträtt i Australien, Nya Zeeland, Afrika, över hela Amerika
och till och med i krigszoner i Mellanöstern.
Men jag verkligen fick mitt svarta bälte i roasting
när två av tidernas bästa, Chris Rock och David Chappelle,
bjöd med mig till London som en speciell överraskningsgäst
under deras shower i O2 Arena.
De sa: "Gör vad du känner för."
Så jag gick ut inför 15 000 personer
och började prata om drottning Elizabeth.
Nåt amerikaner inte bör göra.
Hon var en bit bort i Buckingham Palace och jag sa:
"Jag älskar drottningen för hon påminner om min gammelfarmor Rosie.
De höll båda ihop sin galna familjer."
Och drottningen hade precis adopterat två corgivalpar.
Jag sa: "Oj, att adoptera valpar vid 96.
Hur optimistiskt är inte det?"
"Vi ska bli gamla ihop,
min lilla Jubilee, Bubilee."
De var en present till hennes make, prins Philip,
som var 99 och låg på sjukhus.
Hon gav honom två corgis som en krya på dig-present.
Det är rart, men jag har alltid tänkt att det var ett PR-trick,
för det var samma vecka som Meghan Markle var på tv
och hävdade att kungafamiljen är rasistisk.
De flesta av oss tänkte: "Tack, inspektör Markle."
"Oj. Försöker du säga oss att de här hundraåriga vitingarna
med kronor och mantlar
som bor i slott och koloniserade 70 procent av planeten
kanske har en föråldrad syn på etniciteter?"
"Hur knäckte du det fallet, inspektören?"
"Oj!"
"Scotland Yard vill snacka med dig."
Vi andra antog bara att drottningen
drog runt i Buckingham Palace en dag och sa:
"Åh, Philip, jag pratade med Harry.
Goda nyheter, vi ska äntligen få en neger i kungafamiljen."
"Åh, en 'Fresh Prince'."
"Inga fler incestbebisar att sköta om."
"Kom, valpar, så firar vi."
"Philip, knulla mig en sista gång.
Det är tedags, Philip.
Jag beordrar dig att doppa påsen i din drottning med en gång.
Släpp ner de där 99-åriga kulorna i min mun."
"Philip, ge mig ett pärlhalsband
ovanpå det här äkta pärlshalsbandet.
Philip, ät min herdepaj en sista gång.
Valpar, bort från sängen.
Philip, knulla mig som om det vore 1939.
Vi har precis koloniserat Barbados.
Du minns.
Åh, Philip. Jag kommer, Philip!
Gud bevare…
…mig!"
"Åh, älskling.
Bra jobbat, Philip. Bra jobbat, gamle gosse.
Åh, Philip.
Philip…
Philip?"
Hon gav honom två valpar.
Han dog tre dagar senare.
Prins Philip dog på samma dag som en av mina favoritrappare, DMX.
Men ironiskt nog var det prins Philips sista ord som löd:
"Where my dogs at?"
Det var ett bra gig.
Ett bra gig.
Men gigen kommer och går.
Det viktiga är vänskaperna vi knyter på vägen.
Komiker är min stam.
Jag komiker först och främst.
Därför har det gjort så ont senaste tiden,
när tre av mina bästa vänner dog inom åtta månader,
komedins Mount Roastmore.
De här killarna fick mig att skratta tills jag grät.
På nåt vis är jag kvar och får berätta historien.
Några Norm Macdonald-fans här?
Ja!
Norm hade ett av mina favoritskämt. Han drog det två gånger om året.
Han sa: "Det är snart sommartid.
Jag ger det sex månader."
Ett av mina första betalda gig var att värma upp för Norm
på en komediklubb i New Jersey.
Han var inte känd än, men hade en trogen följarskara.
Han var en knasig kanadensare med märklig accent.
Publiken förstod honom inte jämt och han bombade fyra av sju shower.
När Norm satte det, gick vi backstage och spelade poker till nästa show.
Men när Norm bombade, och jag förstår fortfarande inte varför,
ställde sig Norm vid utgångarna
och sa hej då till varenda person när de gick.
Det var så pinsamt.
Norm var alltid ett steg före alla andra.
Jag önskar att han hade varit ärligare om sin hälsa.
Vi hade gett honom ett värdigt farväl.
Några Gilbert Gottfried-fans?
Min man, Gilbert! Där är han!
Som ett av sina sista framträdanden överraskade han mig under en show.
Han kom ut och drog ett långt, galet skämt
om att knulla sin döda farmors skalle.
Så på hans begravning sa jag: "Gilberts komedi är orädd,
skoningslös och subversiv.
Ändå är han så älskvärd att han får oss att skratta
om att skallknulla en död person."
Sen tittade jag på kistan och sa:
"Inte lika kul nu, va?"
Hans fru Dara ringde mig nyligen.
Hon ville ta med sina och Gilberts ungar, sina tonåringar, hit.
Jag sa: "Det var inte länge sen de miste sin pappa.
Showen kan vara lite mycket för dem. Det kan vara för tidigt."
Och Dara sa: "Nej, jag vill att de får se
att du gick igenom nåt liknande i ditt liv
och att det går bra för dig."
Det går inte bara bra för mig. Det går bra för dem.
Lily har börjat första året på college och studerar film.
Och Max har precis känt på sin första tutte.
Bra jobbat, kompis!
Jag älskar att äta middag hos er.
Och jag saknar att sitta vid bordet med Gilbert
och sjunga sånger från Spelman på taket.
Jeff, jag sitter i bilen. Jag sitter här och saknar dig och…
Ja, må du leva
Ja, må du leva, käre Jeffrey
Ja, må du leva…
Det mattades av på slutet. Det händer när man blir äldre.
Jag älskar dig. Ha en underbar kväll.
Tack för att du bjöd mina döttrar, nu måste jag svänga.
Hej då. Jag älskar dig.
Jag älskar dig, Bob.
Bob Saget, hela USA:s pappa.
Som Bill Cosby.
Förutom att Bob fick folk att sova på det gamla goda sättet…
…genom att prata om välgörenhetsarbetet för Scleroderma Research Foundation.
Jag önskar er alla en vän som Bob i era liv.
Han var fantastisk. Han sa alltid att han älskade en.
Man fick höra det i alla samtal.
Bob predikade positivitet.
Han sa: "Jag fixar inte negativitet." Han lärde mig blocka hatarna.
Han gjorde några Broadway-shower och var så stolt över det.
Han var en stor tv-stjärna, känd i hela världen.
Men Bob älskade att vara komiker. Bob levde ståupp-livet.
Han dog till och med som en komiker.
Vissa av er känner till det.
Han var i Florida. Han gjorde en fantastisk show.
Efteråt på hotellrummet halkade han på nåt vis och slog huvudet.
Nåt som jag tycker var perfekt
för programledaren för America's Funniest Home Videos.
Du kan använda den, Bob.
Eller du kan använda den, Bob.
Han var komplicerad, men…
…jag saknade verkligen Bob under pandemin.
Min relation tog slut och Bob fanns inte där
med sina vanliga sena peptalks med pastramimackor.
Vi levde igenom den allihop. Det var jobbigt för oss alla.
Alla mina föreställningar ställdes in. Jag var ensam hemma.
Jag kände mig ensam för första gången i mitt liv.
Mitt ex måste ha tyckt synd om mig för en morgon kom hon med en herrelös hund
som hon hittade på gatan, en schäfer.
Hur gammal kan en hund bli?
Den här hunden måste ha varit strax över 40.
Den saknade hår, hade kassa tänder och en flaska whisky under armen.
Den var skyldig Michael Vick 2 000.
Jag sa: "Jag vill inte ha den här hunden. Den har problem."
Dessutom är jag allergisk och rädd för hundar.
Men det var som om universum
utmanade mig till att älska den.
Hon behövde ett hem. Jag behövde en vän.
Jag tvättade henne och köpte medicin åt henne.
Vi blev bästisar. Det var pandemi. Vi var ihop dygnet runt, medberoende.
Stack jag till affären en timme, kom jag hem…
Och hunden…
På kvällarna gick vi ut och stirrade på månen.
När det var fullmåne ylade vi åt den.
Hon älskade det.
En morgon vaknade jag och såg henne vifta på svansen.
"Ha! Hon är glad."
"Jag är kanske lite gladare. Det ska vi fira."
Vi besökte en hundpark. Jag visste inte hur det var.
Det var fullt av perfekta pudlar som gick runt
på två ben och vejpade.
Jag kommer in med min hund, hundparkens puckelrygg.
Min hund skäller i fel riktning.
Tennisbollar träffar henne i ansiktet.
Hon löper och blodet droppar ur henne.
Hon var inte kastrerad, stackarn. Alla stirrar på oss.
Nån kvinna säger: "Är hon adopterad?"
"Nej, jag är hennes dramalärare.
Hon mår bra. Hon övar inför nästa film.
Hon ska bli påkörd av en buss i en Martin Scorsese-film."
Hon är Barbra Streishound. Visa lite respekt för det namnet.
"Är hon adopterad?"
Vad tror du? Att jag misshandlar henne och går till parken
för att visa upp henne, din galning? "Ja, hon är adopterad.
"Och ja, jag behåller henne. Jag lägger ut bilder på henne på Instagram."
Med bildtexten: "Här ska hon bo i hund-ra år."
En ziljon lajks.
Alla skriver: "Åh!" Mina inboxar började fyllas.
Jag messar med desperata hundhem under pandemin.
Asher, spela lite sorgsen hundreklammusik.
Ja.
Ni vet hur det här funkar, va?
Jag fick ett meddelande.
"Vi har en schäfer till här.
Den här är bara en valp.
Om vi inte hittar ett hem åt henne inom 12 minuter…
…måste vi slå henne i ansiktet…
…göra en smoothie av henne för att mata de andra."
Va?
Så där stod jag. Jag hade aldrig haft hund.
Plötsligt är jag ensam hemma med två schäfrar.
Jajamän.
Ja.
Och de vet att jag är jude.
Varje morgon.
"Vakna, jude! Hundparken, schnell!"
"Hundparken, schnell!"
"Var gömmer du hundgodiset?"
"Var är godiset, jude? Vi kan lukta godis."
"Var är godiset? Ge oss det annars letar vi upp det själva."
"Var är godiset? På vinden?"
"Var har du dina papper, jude?"
"Vi måste kissa. Var har du pappren?"
Jag döpte dem till Ausch och Schwitz.
Jag älskar dem, men jag sparkar dem en gång om dan för varje jude
vi miste i Förintelsen.
Jävlas inte med judar. De tycker att det är kul.
Hundar brukar vara rädda för fyrverkerier. Mina älskar dem.
Det påminner dem om deras storhetstid.
Tass.
De är usla vakthundar. Om nån bröt sig in, skulle de säga:
"Juden är där inne!
Han sover där inne!
Aningslöst.
Nu har ni chansen!"
Den lilla döpte jag till Nipsey.
Hon lär sig allt av den äldre hunden
så hon haltar nerför trappan.
Hon hoppar in i bilen som en gammal hund.
Hon lägger upp två ben och väntar på att jag ska lyfta henne.
Den äldre kallar jag Nana.
För se på henne, hon är en Nana.
Jag vet inte hennes historia. Hon är en gatuhund,
men veterinären kunde se att hon fött många kullar med valpar.
Hon har en massa konstiga knölar.
Hon har demens och värk i benen.
Så ibland blåser jag lite haschrök i ansiktet på henne.
"Kom hit, Nana!"
Och man ser hennes glaukom korrigera sig själv.
Hon ger mig alltid den där nazistblicken:
"Du är en av de bra."
Vi var i hundparken en dag och Nana lekte med de andra hundarna.
Hon lekte och föll omkull.
Och hennes ben bara…
Det är läskigt när en gammal hund faller.
Jag lyfter upp henne och bär den här 45-kilosschäfern
till bilen och kör henne till veterinären
med samma bultande i bröstet som jag hade känt flera decennier tidigare
när jag bar Pop Jack till bilen
för att köra honom till akuten för sista gången.
Jag knackade hans ring mot hundparkens staket och tänkte:
"Tiden är kanske inne.
Jag vet inte om jag klarar att sköta henne längre."
Jag kom till veterinärkliniken
och blev tvungen att fatta beslutet att ta farväl.
Det var första gången med ett husdjur.
Klappa om ni har varit med om det.
Ni vet. Jag grät som ett litet barn.
Jag ringde min kusin Ed: "Kan du komma till veterinären
och ta med dig Nipsey?
Jag vill att hon får ta farväl av Nana. Vi måste ta farväl av Nana.
Kan du ta med en biff till Nanas sista måltid?"
Jag satt på golvet hos veterinären och väntade med Nana.
Jag höll hennes tass.
Jag tackade henne för att hon var min vän genom pandemin.
Hon såg upp på mig och sa:
"Du tog in mig
När jag var ensam
Du lät mig fälla
Över hela ditt hem
Vi gosade i sängen
Som make och viv
Jag gav dig loppor
Du gav mig liv!
Du är en av de bra"
Efter en och en halv timme dök min kusin Ed upp…
…med den andra hunden och biffen.
Då hände det oundvikliga.
Jag var utsvulten.
Nana såg upp på mig: "Ska den jävla juden äta min sista måltid?"
Jag stack handen i jackfickan…
…och drog fram en mörbultad banan jag burit runt på hela dan av en slump.
Och jag åt min banan,
och Nana åt sin biff.
Vi skrattade ihop en sista gång.
Veterinären kom med sprutan.
Och precis när veterinären stack in nålen i Nanas päls…
…för att bryta spänningen…
…sa jag: "Doktorn, jag har ändrat mig."
Och Nana öppnade ena ögat som: "För tidigt, din jävel!"
Hon öppnade andra ögat.
Hon såg in i mina en sista gång.
Hon sa:
"Jag lydde aldrig
Att leka apport var ren vånda
Jag är den enda nazisten Som vägrar order
Men du, du dömer mig aldrig
Du, du bara älskar mig
Mina spenar kanske hänger
Men min svans den svänger
Du är en av de bra"
Vill ni yla med mig? Det kommer att kännas bra.
Tänk på vem ni än tänker på ikväll och gå lös.
Ett par veckor senare skickade veterinären Nanas aska.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Så jag och Nipsey läste en välsignelse om en jude som kremerade en nazist.
Sen rullade vi in henne i en joint och rökte henne.
Nana hade velat det.
Men jag minns att jag tänkte: "Hur gick det här till?"
Jag har aldrig velat ha husdjur.
Nu gråter jag över en skabbig, antisemitisk hynda.
Men det visar på kärlekens kraft, vänskapens kraft.
Mister man nåt, dyker nåt annat upp ur det blå
och fyller tomrummet i ens hjärta.
Men man måste låta det ske. Man måste vara öppen för det.
Och det var det Nana gjorde för mig.
Ibland känner jag att hon fortfarande gör det,
för min onkolog är från Tyskland.
Det känns som att Nana kommer tillbaka för att ta hand om mig.
"Jeff, vi har goda nyheter och vi har dåliga nyheter."
"Okej, doktorn, vad är de dåliga?"
"Du kommer att behöva sex månader med cellgifter."
"Jävlar. Vad är de goda?"
"Du tappade håret för länge sen."
Jag vaknade morgonen efter operationen och allt gjorde ont.
Hela kroppen gjorde ont.
Det stack ut katetrar ur Lincolntunneln och Hollandtunneln och
Verrazzanobron.
Jag torkar ögonen och tittar neråt.
Där står en bricka med koffeinfritt kaffe och en banan.
Jag tänkte: "Va? Kom igen."
Min läkare kommer in.
Jag sa: "Dr Lenz, borde jag ens äta nu? De tog precis halva min tjocktarm."
Han sa: "Ja, tjocktarmen är mycket tålig.
Ju fortare du börjar äta, desto fortare vet vi att allt fungerar."
Så jag åt min banan
och knackade Pops ring mot sängkanten och tänkte på honom.
Men jag tänkte inte på hårdingen, världskuvaren.
Jag tänkte på mannen jag tog hand om.
Nu låg jag där.
Jag var han.
Från vårdgivare till vårdtagare, bara så där.
Och cellgiftsbehandlingen var jobbig.
En del av er vet det.
Men den var inte lika jobbig som när mamma gick igenom den.
Det gick så bra att min läkare lät mig skippa det sista tillfället.
"Du är den enda människan på cellgifter som gått upp i vikt."
Resten av året går och jag gör mig redo att lämna Kalifornien
och komma till New York för de här showerna.
Så jag sa: "Doktorn, kan jag åka? Resa? Kan jag jobba? Kan jag göra det här?"
Han säger: "Vi bokar in en uppföljande koloskopi
och så ser vi vad vi ser."
Jag försöker att inte oroa mig för det, men jag oroar mig.
Kvällen innan ligger jag i sängen och tänker:
"Förra gången tog jag av mig ringen
och lade den i min byrålåda, och den koloskopin gick inte bra,
så nu behåller jag den på."
Klockan är 05.45, det är mörkt ute.
Jag tar en Uber till kliniken och ligger i sängen och väntar.
Inte som "Jeff Ross, The Roastmaster". Jag är Jeff Lifshultz.
En snubbe med rock och strumpor.
De har skynken mellan patienterna på den här stora kliniken.
Jag skymtar de andra när de går förbi,
och jag hör dem prata med sjuksköterskorna.
De svarar på alla frågor man måste svara på…
…inför en medicinsk procedur.
Och en trevlig sjuksköterska, Angie, kommer in och säger:
"Mr Lifshultz, du måste lägga ringen i påsen nu."
Jag säger: "Får jag behålla den på?"
Hon säger: "Det är mot reglerna,
men jag kan hämta nån så får du skriva på om ansvarsfriskrivning."
Sen börjar hon ställa tusen frågor…
…om min familjs sjukdomshistoria,
min egen sjukdomshistoria och alla mina mediciner, och:
"När gjorde du så senast? Vilken färg är det här?"
Jag gör mitt bästa för att besvara alla frågor.
Jag är trött efter en sömnlös natt.
Jag har inte sovit, inte ätit.
Jag är nervös.
Till slut säger hon: "Vi är nästan klara…
…men vi måste fråga alla det här."
Hon lutar sig nära. Hon säger:
"Tänker du nånsin på att skada dig själv?
Har du ett starkt stödsystem du alltid kan förlita dig på?"
Och jag börjar gråta.
Jag vet inte varför.
Jag viftar bort henne, skakar på huvudet och hon tar nästa fråga.
Av nån anledning hejdar jag henne.
Jag säger: "Angie, kan du upprepa det där?"
"Tänker du nånsin på att skada dig själv?
Har du ett starkt stödsystem du alltid kan förlita dig på?"
Jag kan inte sluta gråta utan att veta varför. Jag…snyftar.
Jag har ju inga ögonfransar på grund av min alopeci.
De salta tårarna bränner i ögat.
Jag ser inget och kan knappt prata, och det är…
De söver mig och allt är suddigt.
Sen hämtar min kompis Eddie mig. Jag sitter i hans bil
och försöker förklara vad som händer,
men jag kan inte prata utan att gråta.
Vi kommer hem till mig och jag försöker igen,
och nu gråter vi båda två, och jag satt så…
…tills jag insåg att jag grät över de andra
som jag hörde genom skynkena
som kanske inte hade ett bra svar på de där frågorna.
Jag insåg att resultatet av koloskopin inte spelade nån roll
för jag hade en mobil full av nödkontakter.
Det är inte bara striden.
Det är armén.
Det är alla mina vänner som fyllde min sjukhussal
med en ask med munkar, en gitarr och höll mig sällskap genom hela natten.
Och när de skickade hem mig från sjukhuset
väntade min kompis John Stamos på mig med sin fula, jävla unge och…
Min syster Robyn släppte allt
för att komma och ta hand om mig i två månader.
Spagettikrig och allt.
När hon måste börja jobba igen ringde hon in förstärkning.
Faster Donna flög ut och tog hand om mig
precis som när jag var en liten pojke.
Sen tog mina kusiner Aaron och Rona, som är här ikväll, flyget ut.
De lagade till alla gammelfarmors Rosies recept.
Och den skumma grannen jag knappt känner gjorde bananmuffins
och lämnade dem på verandan så jag hade nåt till sköterskorna
varannan tisdag när jag fick cellgifter.
Det är armén som räknas,
och jag kan stolt säga att vad som än fanns inom mig…
…så hade vi ihjäl det innan det hade ihjäl mig.
Jag mår jättebra.
Jag har kvar cellgiftsinfarten, om i fall att,
men jag mår jättebra.
Hela mitt liv har jag haft den här otroliga armén.
Min kompis Mark som sa åt mig att testa ståuppkomik.
Min kompis Jordan som sa åt mig att göra den där koloskopin.
Min agent Stacy som får tio procent på det här giget.
Och det är inte bara vänner och familj.
Det är publiken. Ni är armén.
För ni ger mig ett syfte!
Ett syfte!
En anledning att äta mindre rött kött…
…så att jag kan fullfölja mitt uppdrag.
Mitt livs strävan att hela världen.
Efter att hela folk genom roasting.
Så om ni går igenom nåt jobbigt i era liv just nu,
ställ er upp och förtjäna er banan.
Om ni firar nåt, ställ er upp.
Om ni bara är äckliga, ställ er upp.
-Hej, damen. -Hej. Hur mår du?
Jag mår bra. Hur har du det, raring?
-Min syster har cancer i bukspottskörteln. -Din syster har cancer i bukspottskörteln.
-Vad heter hon? -Vicky.
Vicky? Hur mår du? Tar du hand om henne?
Ja.
Och din frisör, då?
Har den personen också cancer?
-Vänta, är det så fult? -Nej, det är jättefint.
Varsågod. Jag älskar dig.
Tack för att du berättade. Jag hoppas att din syster mår okej.
Vem mer?
Jävlar, alltså.
Jag har inte tid med det här.
Jag är ledig imorgon. Vi kommer att vara kvar hela natten.
Hej?
Det är som om Dilbert knullade en trolldocka.
Det här är för mycket för min hjärna.
Jag hoppas han har cancer.
Det här är det märkligaste par jag nånsin sett.
Vet ni vad? Kör er pryl. Vem fångar den här?
Eleanor… Asher, jag behöver en trumvirvel. Den här personen är 140 år.
Se på det här. Jag har sett yngre ansikten på kontanter.
Kom igen, Eleanor. Det är ett stort ögonblick. Är du med?
Du har förstärkning. Visst, kompis?
Okej, Eleanor. Var med nu.
Det här är stort. Hela jävla Netflix-specialen hänger på det här.
Fånga bananen.
Ja!
Hon missade helt!
Men hon försökte och det är allt som räknas.
För tre år sen ringde jag självmordslinjen.
De sa: "Har du en pistol?"
Jag sa: "Nej."
Då sa de: "Kan du ringa om en kvart igen?"
Vad fan snackar du om?
Jag har känt dig i tre minuter och jag vill ta livet av mig.
Den här gamla haggan äter sin banan mitt i showen.
Underbart!
-Hej. -Jag heter Gary.
När jag var 11 miste jag händerna i en explosion.
Det här är en positiv historia, för jag hamnade på en konstskola
och jag var en framgångsrik designer i 30 år.
Jag är pensionär och kollar på dig här.
Helt underbart!
Se på dig. Du är en inspiration.
Jag skulle bett om en fistbump om det inte vore taktlöst.
Hur gör du om du vill säga "dra åt helvete" till nån?
Man behöver bara…
Killen är en legend. Herregud!
-Man måste anpassa sig. -Man måste anpassa sig.
-Det är en bra livsläxa. -Ja.
-Min underbara fru. -Ditt underbara liv.
Den här stackarn har aldrig blivit fingrad i hela sitt liv.
Varsågod. Här en banan till henne. Jag älskar dig. Stick den under armen.
Vem fan kan toppa det?
Här! Upp!
-Var? -Här!
-Vad händer? Hur är det? -Hej!
Jag firar att jag har varit skild i fem år!
Herregud!
Oj!
-Vänta. Jag har precis fixat brösten! -Och du har fixat brösten.
Så bra, för om du ramlar ner studsar du upp igen.
Det vore försumligt att inte lyfta en del av min familjehistoria.
Den stora författaren Judy Blume är här.
Jag vill inte genera dig.
Judy, är du där? Det är jag, Jeff.
Wow. Du vet det är lustigt. Jag har precis läst om din bok,
för jag fick precis min första mens.
Säger du att ditt hus brann ner i Palisades?
Allt är borta. Allt.
Vi hade bott där i 56 år och allt är borta. Vi har inget.
Det syns på hur du är klädd.
Jag förlorade en jävla massa kläder!
Du har nyligen förlorat två av dina barn. Sa du det?
Jag beklagar verkligen. Jag beklagar.
Jag vet inte… Vore det fel att fråga vad de heter?
-Min dotter hette Patty. -Din dotter heter Patty.
-Min son hette Joe. -Joe.
Jag tillägnar kvällens show till Patty och Joe.
Kom hit. Jag måste krama henne. Se på dig.
Tack, vännen.
Det där är tungt.
Ja.
På den ljusa sidan har du min mammas tuttar.
Jag älskar dig. För Patty och Joe.
Kolla honom. Hur är det, sir?
Pappas kokainlangare är här. Toppen.
-Hur är det med dig? -Bara bra.
-Okej. Vad heter du? -Keaton.
Keaton. Vad har du att berätta?
Min morfar dog för två veckor sen och min hund för tre dar sen, så…
Du har en hemsk vecka.
-Vad hette din morfar? -Gerald.
-Vad hette din hund? -Maisie.
Maisie och Gerald. Vet du vad? Skit i hennes ungar.
Jag tillägnar den här showen till din morfar och din hund…
Inte det?
Jag älskar dig, raring. Du är grym.
Det här är verkligen medicin.
-Vad gör du? -Jag studerar på NYU.
-Vad studerar du? -Skådespeleri.
-Skådespeleri? Coolt. -Det gör jag.
Kom hit. Titta på skärmen.
Du gör din Broadwaydebut i detta nu.
Så fint.
Vad sägs om en applåd för alla mina frivilliga?
Mamma brukades skriva små meddelanden på bananer.
Hon skrev "jag älskar dig, jag saknar dig" och lade dem i min skollunch.
Jag saknar dig också, mamma. Särskilt ikväll.
Bananer växer i klasar.
De skyddar varandra.
Och precis som vi, får de blåmärken, men de är ändå goda.
Faktum är att ju fler smällar de får, desto sötare blir de.
De är mosiga på insidan men skyddas av det yttre lagret, den tjocka huden.
Nåt alla behöver för att ta sig genom livet.
För man vet inte vad som händer när vi går ut igenom dörrarna.
Så, var starka.
Världskuvarenergi. Säg det med mig!
Världskuvarenergi!
Och lova mig det här.
När livet går snett och världen inte är snäll,
tänk tillbaka och skratta åt era favoritskämt från ikväll.
Har ni haft kul?
Jag känner mig som den lyckligaste jäveln på jorden.
Jag firar min 60-årsdag
på Broadway!
Men om jag biter i gräset, gör inget stort av det,
för jag går alltid vid er sida
varje gång ni tar en banan…
For the ride!
Blicken mot skyn!
Tack!
Jag älskar er! Jag älskar er så mycket!
Var starka!
Får vi en applåd för Felix?
Och Asher!
Vänta! Och Nipsey!
Kom hit, din nazistjävel!
Kom hit, Nipsey.
Nipsey, nu ylar vi.
Det är som i Annie när hunden kommer ut i slutet,
fast jag spelar både flintisen och den föräldralösa.
God natt, allihop!
Nu räcker det med bröd. tisen och den föräldralösa.