Сандра Бернхард, чорт забирай.
Я б Сандрі Бернхард і чужим членом не вдув.
Словом, Бібере, у тебе за плечима така величезна кар'єра.
Снупе, люблю тебе, чуваче, дуже сильно.
Більше диму вдихнув
лише батько Піта Девідсона всередині Всесвітнього торгового центру.
-Дякую, Піте. Вибач, Шаку. -Це смішно.
Я знаю: це була твоя улюблена будівля, на яку ти полюбляв видиратися.
Томе, ти — приклад для майбутніх поколінь.
Якщо наполегливо працювати, правильно харчуватися,
знімати тренування суперників,
спускати м'ячі й змушувати НФЛ писати нові правила спеціально під тебе,
тоді ти теж зможеш стати третім за популярністю чуваком
у рекламі Dunkin' Donuts.
Погнали, бляха!
ОБМЕЖЕНИЙ ПОКАЗ — «ВІЗЬМИ БАНАН В ДОРОГУ»
Нью-Йорку!
Вітаймо генерального майстра просмаження!
ТЕАТР НЕДЕРЛАНДЕР
Джефф Росс!
Погнали, люди!
Що ми тут робимо?
Що відбувається? Як справи, друзі?
ДЖЕФФ РОСС: ВІЗЬМИ БАНАН В ДОРОГУ
Це Бродвей, ось вам!
Зробіть глибокий вдих, друзі.
Де б ви зараз це не дивилися — просто вдихніть на повні груди.
Залиште все, що зовні, там, за дверима.
Я хочу, щоб це стало для нас спільним катарсисом.
Якщо ви зараз проходите через щось важке у своєму житті,
то ви потрапили за адресою.
Я навчився дуже добре розраджувати людей.
Мій друг Дональд лежав у хоспісі, йому було 86 років.
У нього відмовляли нирки, він більше не хотів боротися.
Його донька Сара, одна з моїх найкращих подруг,
каже: «Джеффе, тато тебе обожнює. Ти єдиний, з ким він хоче розмовляти.
Піди розвесели його».
Я просидів із ним пару годин, тримав його за руку.
Ми говорили про його чудове життя, про його прекрасну родину.
Зрештою я сказав: «Дональде, я вже не можу вказувати тебе
як довірену особу в надзвичайних ситуаціях».
Те, через що ви зараз проходите й що здається нестерпним, — усе мине.
Може, колись ви й посмієтеся із цього.
Колись у мене було розкішне єврейське афро.
Я його обожнював. Всюди з ним тягався.
Якось у літаку я почухав голову, і в руці залишився величезний жмут волосся.
Того ж вечора в душі весь злив був забитий.
За тиждень я став лисим.
За три тижні зникли брови, вії — усе.
Виявилося, у мене алопеція.
Є тут ще алопетики?
Це не смертельно, але я перетворився на адвоката Волдеморта.
Я знаю, що схожий на Джеффа Безоса, якби той замість Amazon винайшов сирні палички.
Я схожий на Брюса Вілліса, якби в його тренера теж була деменція.
О так.
Оце моя публіка.
Я можу сміятися із себе, бо мене це не чіпляє.
Я з родини любителів потролити з Ньюарка, штат Нью-Джерсі.
Охорона.
Моє справжнє прізвище Ліфшульц.
Це давнє єврейське слово, яке означає: «Його варто змінити».
Моє друге ім'я — Росс.
Мене назвали на честь моєї прабабусі Розі.
Так-так. В Англії була королева Єлизавета,
а в Ньюарку була королева Розі. Вона була першопрохідцем у своїй справі.
У п'ятдесятих вона відкрила бенкетний зал у Ньюарку —
коли жінки ще не керували таким великим бізнесом.
Вона працювала з трьома синами. Мій дідо Герб був керівником ансамблю.
Саме його музику ви чули, коли заходили до зали.
Дядько Мюррей завідував кухнею, а дядько Албі — «чорною бухгалтерією».
Справжній сімейний бізнес.
Навіть Джуді Блум згадувала наш «Клінтон-Менор» у своєму романі.
Вона писала, що кожна дівчина з Джерсі мріє вирости
й улаштувати там розкішне й слізливе весілля.
Так, прабабуся Розі цілий день працювала на кухні,
а ввечері підіймалася нагору, одягала сукню,
вплітала троянду у волосся й вела пишні, прекрасні весілля,
утілюючи чиїсь мрії в життя.
Ось вона.
Прямо перед тим, як її взяли в команду «Піттсбург Стілерс».
БЕНКЕТНИЙ ЗАЛ «КЛІНТОН-МЕНОР»
Вона влаштовувала великі свята,
тримала нашу шалену родину купи й учила нас, що добре, а що погано.
Одного разу прабабуся Розі поїхала у відпустку до Флориди
зі своїм чоловіком — моїм прадідом Ґасом —
і хлопцем, на ім'я Лі, який працював із ними в залі.
Я пам'ятаю Лі, він був чудовою людиною.
Вони зупинилися в Південній Кароліні на нічліг,
але готель відмовився їх селити, бо їхній друг Лі був чорношкірим.
Тоді моя прабабуся Розі повернулася до машини, дістала пістолет
і перестріляла всіх у тому готелі.
«Не жартуйте з євреями!»
Ось що вона співала нам перед сном.
Тому я рано зрозумів, що комедія — це не просто в моїй крові,
це моя суперсила.
А ось історія мого походження.
Коли я був малим у Ньюарку
Намагався бути чемним і вчив читанку
Та один задира мене не злюбив «Брудний єврей», — мені він грубив
А потім мій шмекль кулаком набив
Поки я лежав на підлозі від болю
Зрозумів: мій мозок дасть мені волю
Я встав і сказав «Чуєш, придурку, ученим тобі не стати
Бо твій дядько — це твій же тато!»
Усі діти заржали А задира почервонів, як мак
Сам хлопець був цілий А от хуліган у ньому — занепав і зм'як
І тоді сталося щось дивовижне
Жарти посипалися з мене потоком спішним
І саме в той день став уже я
Майстром просмаження
Тож не жартуйте з євреями!
НЖЗЄ
Не жартуйте з євреями
Якщо не хочете Щоб ваше его рознесли в тріски
Ніколи більше не пудріть євреям мізки!
Так!
Я ріс серед євреїв,
які були справжніми трудягами, роботягами з профспілок,
навіть патріотами.
Мій дядько Мюррей був армійським медиком під час Другої світової.
Він допомагав звільняти концтабір.
А що зробили сьогодні ви?
Він отримав «Пурпурове серце» й «Срібну зірку» від армії США.
Моя сестра Робін — найсмішніша в родині.
Вона вчителька в спецкласі, тож у неї завжди є новий матеріал.
Мій двоюрідний брат Стів, він сьогодні тут, — хірург у реанімації.
Мій племінник Джаред гасить лісові пожежі.
А коли мені було шість і мене цькували в школі,
мама затягнула мене на секцію карате,
де всі діти по черзі мене лупцювали.
Та це мене швидко загартувало.
Мама возила мене туди щодня, а тато забирав після занять.
Я навчився дисципліни. Навчився поваги.
У десять із половиною років я став другим наймолодшим володарем чорного поясу
в Сполучених Штатах.
Мене називали «Кошерний Кай».
Ми, євреї, існуємо вже дуже давно.
Ми пережили фараона Нацистів і навіть Саддама
А якщо вдруге прийде Ісус
Уб'ємо його так само
Тож не жартуйте з євреями!
Не жартуйте з євреями!
Навіть якщо про вбивство Ісуса Не така вже й правда щира
Більше не думайте Про жарти з євреями, мої милі!
Так!
Згодом
той бенкетний зал перейшов у спадок моєму татові —
легенді кейтерингу Нью-Джерсі, Ронні Ліфшульцу.
Поаплодуйте йому!
Ось він, безстрашно подає реберця голими руками.
Він робив усе, щоб клієнти сміялися й були щасливі. Там працювала вся родина.
Поки мої друзі тусувалися на вечірках, я нарізав яловичу грудинку на бар-міцвах.
«Клінтон-Менор» був справжнім котлом для жорстких підколів.
Усі офіціантки були ірландками й шотландками,
а всі хлопці зі мною на кухні були гаїтянами.
Григорій робив салати — він був росіянином.
Лестер робив усе желе у формах — він був угорцем.
А я був сином боса.
Тож я навчився й вислуховувати образи, і відповідати на них.
Я гарував так само важко, як і будь-хто в тому залі,
але знав, що це не моя доля.
Я хотів наслідувати велику єврейську традицію творення.
Ми, євреї, створили деякі з найдивовижніших винаходів
в історії світу, як-от:
Ляльок Барбі, плюшевих ведмедиків
Атомні підводні човни
Друкарські машинки, «Прозак» Дрони й джинси
Бейгли — справді смачні вони
Комедійні просмаження, Голлівуд
Усе це створили євреї
«Контрацепцію після», ТБ кольорове
Теорію відносності
Google, кугель, пластичну хірургію
Нема за що, пані.
Пікулі, пейджери, помаду й лазери
І хто все це створив?
Євреї!
Різдво…
О, ми, євреї, обожнюємо Різдво.
Бо це свято народження єврея, Ісуса Хаїма Христа,
який був єврейським теслею — єдиним теслею-євреєм за всю історію цивілізації.
Хтось мені днями сказав, що співачка Адель — єврейка.
Ага, її повне ім'я — Адель Ікатес.
І навіть різдвяні гімни, класика, ось як:
«Мрію я про біле Різдво»
насправді була написана милим єврейським чоловіком, на ім'я Ірвінг Берлін,
який, імовірно, просто…
Мріяв про прибутки за четвертий квартал
Капіталізм, фемінізм Обрізання, чизкейк
Радіація, іригація Вакцинація, господи прости!
Грамофон, мобільний телефон «E.T. додому дзвонити»
І хто все це зміг створити?
Євреї!
Мікрофон.
Ага, у якийсь момент один єврей такий каже:
«Я думаю, нам треба бути гучнішими!»
І тепер, на честь нашої прабабусі Розі,
моя божевільна родина збирається разом за кожної нагоди
й готує за її рецептами.
Не жартуйте з євреями — особливо з тими китайськими он там із краю.
Чи є тут фанати супу з кльоцками з маци?
Прабабуся Розі називала його «єврейським пеніциліном»,
але ми на цьому не зупинилися. Ми ще винайшли справжній пеніцилін.
Тож на честь нашої прабабусі Розі — співайте з кулькою з маци, яка стрибає.
Один, два, три, ну-бо!
Тож не жартуйте з євреями!
Клас!
Не жартуйте з євреями!
Якщо оплески, а не свист хочете чути
Ніколи більше
З євреями ви не жартуйте!
Або із чорними, мексиканцями, мусульманами, пуерториканцями,
італійцями
чи ким би там не був цей чувак — я гадки не маю.
Миру всьому світу!
Так!
Лехаїм!
За Папу Римського.
За Тейлор і Тревіса.
Яка гаряча публіка, йой!
О, привітайте моїх хороших друзів, Фелікса й Ашера!
Овва.
Обидва випускники музичного коледжу Берклі.
Не дуже захоплюйтеся — вони там вивчали бухгалтерський облік, та все ж.
Мені це подобається: красиві люди сміються в красивому місці.
У мене немає дружини й дітей удома.
Саме це змушує мене рухатися далі.
А ще торік я ледь не врізав дуба.
Після просмаження Тома Брейді в мене було кілька вільних тижнів.
Вирішив підтягнути хвости.
Сходити до стоматолога, заглянути до мозкоправа.
А мій друзяка Джордан уже роки два як спамив у нашому спільному чаті,
що нам усім пора на колоноскопію.
Я раніше ніколи її не робив.
І ось я нарешті пішов, і це виявилося не так весело, як я очікував.
Ну, тобто, там була музика, дитяча олійка, і Дідді теж там був.
Якщо подумати, мені навіть рахунок за це не виставили.
Я прокинувся за годину, наді мною стояв лікар.
Він сказав, що знайшов у моїй кишці пухлину третьої стадії.
А я за все життя нічим серйозним не хворів.
Не думав, що це станеться зі мною. Я скасував усі виступи на рік.
І минулого літа мені видалили вісімнадцять сантиметрів кишківника.
Тепер у мене «кишка тонка».
Стало легше, коли виговорився, люди.
Можна я буду з вами відвертим?
Так?
У моєї мами були величезні цицьки.
Просто велетенські. І чудове почуття гумору.
Тож тато постійно її смішив — просто щоб вони стрибали.
У нас тоді не було Netflix. Оце й були всі наші розваги.
Моя божевільна родина ніколи нічого не викидає.
І я знайшов пакунок любовних листів,
які тато писав мамі,
коли був першокурсником у маленькому виші на півночі штату —
у коледжі Пола Сміта.
Він вивчав готельно-ресторанну справу,
щоб згодом очолити сімейний бізнес.
А мама працювала в офісі неподалік звідси, на 34-й вулиці.
І по цих листах одразу видно, як сильно вони кохали одне одного.
«Дорога Маршо, не знаю, чому ти так хвилювалася, що я не писатиму.
Повір мені, крихітко, тобі ніколи не буде про що турбуватися в тому,
що стосується нас із тобою.
Навіщо тобі куля для боулінгу?
Коли йдеш грати в боулінг, їх там дають безплатно.
Я ще не отримав оцінки з ресторанного менеджменту,
але здається, я завалив залік із заморожених продуктів.
Мала, я не знаю, що ти зі мною робиш.
Іноді, коли я лягаю спати, я обіймаю подушку й уявляю, що це ти.
Мені справді здається, що я божеволію.
Кохаю тебе й так далі, що там зазвичай буває.
Ронні.
Постскриптум. Мій день народження — 3 листопада. А твій коли?»
Ось так і було. З коледжу його виперли.
Вони одружилися в «Клінтон-Менор».
Прабабуся Розі використала всі свої зв'язки
й улаштувала їм весілля століття.
Потім вони піднялися в номер для молодят,
роздягли одне одного
і почали робити мене.
Не судіть мене, на УЗД я виглядав набагато милішим.
Я народився з двома незначними дефектами,
що для Нью-Джерсі тих часів було цілком непоганим результатом.
Джерсі!
У мене була дивна ґуля над оком.
Я виглядав як чемпіон світу з боїв UFC в суперлегкій вазі серед немовлят.
А ще отвір у моєму пенісі був занадто малим.
Ага.
Тож у мій перший день життя хірургу довелося прорізати другий отвір
прямо за першим.
Тому до сьогодні я пісяю двома окремими струменями.
Я називаю їх «тунель Лінкольна» й «тунель Голланда».
Батьки перепробували все, щоб мене позбутися.
Вони намагалися мене втопити.
Коли це не спрацювало, вони спробували довести мене до діабету.
Ось мій дідусь Герб і тітка Донна.
Я розчулююся, коли дивлюся ці записи.
Сумую за тим тортом. Гарний був торт.
Через 16 місяців спробували ще, і цього разу в них усе вийшло ідеально.
Моя сестра Робін, я називав її «Вава».
Вона народилася, і самі бачите — ідеальне немовля, просто еталон.
Навіть інші діти дивилися на Ваву й такі: «Овва, оце справжня крихітка-красуня».
Мій тато
був готовий на все заради сміху. Ханука триває вісім ночей.
Зазвичай діти отримують різні подарунки щовечора.
Мій тато завжди дарував нам спочатку якийсь жахливий подарунок,
а потім той, який ми справді хотіли.
«О, дякую, тату, скотч».
Він витримував паузу, хвилин 15–20, а потім казав:
«Сходи до холодильника, принеси мені газованки».
Я відкрив холодильник, а там — цуценя.
То були простіші часи.
Тоді ще можна було заморозити цуценя заради жарту.
Одного разу я щось там зухвало ляпнув мамі, і вона замахнулася на мене.
Але оскільки я займався карате,
я заблокував удар і вивихнув їй мізинець.
Вона не сердилася. Вона сміялася всю дорогу до травмпункту,
бо знала, що готує мене до всього, що чекає попереду.
Коли мені було 12, ми дізналися, що в мами лейкемія.
І розраджувати її стало моєю місією.
Вона збирала маленькі статуетки слоників.
Багато хто про це знає.
Вона казала, що якщо хобот піднятий угору, то це приносить позитивну енергію.
Мама була неймовірно позитивною.
Спочатку їй сказали, що залишилося жити пів року.
Через два роки хвороба відступила, вона вийшла з лікарні
й із нетерпінням чекала на майбутню бат-міцву моєї сестри.
І я знайшов цей лист,
який вона написала моєму татові з лікарні.
«Дорогий Ронні,
я повертаюся додому вранці, і хотіла сказати тобі дещо.
Пальці трохи тремтять від ліків, але ти розбереш.
Я б не змогла одужати без твоєї підтримки
й тих секретів, які ти забороняв лікарям мені розкривати».
І батько, і мама за ці роки трохи занедбали себе.
Тато пропадав на роботі в бенкетному залі,
і це дало тріщину в їхньому шлюбі.
Але її хвороба ніби знову склеїла їх докупи.
Якось ми провідували її в лікарні, і тато взяв її медичну карту.
Там лікар написав: «Пацієнтка — СУК».
Тато кинув карту, вибіг у коридор і знайшов лікаря.
Він кричав: «Як ви сміли назвати мою дружину сукою?
Вона хвора жінка! Це ви — сучий син!»
Лікар ввічливо пояснив, що СУК означає «симптом ускладненого кашлю».
Ну, або лікар був генієм імпровізації.
Хай там як, мені подобалося, що тато був за маму горою.
«Ронні, у нас чудова, прекрасна сім'я, нас четверо
й ми маємо шанс почати все спочатку. Майже диво.
Можливо, це воно і є.
Ми будемо працювати над цим разом, але, будь ласка, повільно.
Спершу допоможи мені пережити наступний місяць, день за днем.
Мені дуже страшно.
Якщо ця жахлива хвороба зблизила нас — воно того вартувало
Останні кілька років я ненавиділа себе, а не тебе.
Моя зайва вага робила мене дуже нещасною.
Май терпіння.
Дуже-дуже тебе кохаю.
Марша».
Так щиро.
І так, на цих фото вона в перуці.
Але ми чудово провели той вечір.
Ми багато танцювали.
Ми навіть танцювали під її улюблену пісню — Piano Man Біллі Джоела.
Не грайте, на права не вистачить.
На той час ми вже переїхали в інше місто.
Ми із сестрою намагалися завести нових друзів.
Мама знову часто лежала в лікарні.
Ми з Робін ставали все самостійнішими:
самі готували собі вечері, самі прали речі.
Й одного дня тато повернувся з лікарні від мами.
Він покликав нас у вітальню.
Сказав: «Джеффе, Робін, ідіть-но сюди».
Він обійняв нас обох.
І сказав: «Діти, я не знаю, як вам це сказати, але мами сьогодні не стало.
Ви можете побути тут зі мною або піти до себе в кімнату — як захочете».
Пам'ятаю, як я сидів у себе в кімнаті.
Мені було 15.
І я думав: «Овва, то ось таке воно — життя?
Ти думаєш, що воно одне, а воно виявляється зовсім іншим?»
Це як прийти на стендап, а там якийсь чувак починає розказувати
про своїх померлих родичів.
Іноді треба просто відкинутися на спинку крісла й плисти за течією.
Після того ми мало говорили про маму.
Вона приходила до мене уві сні. Багато хто каже мені, що з ними таке теж буває.
Я сплю — і бум, ось вона. «Мамо, я думав, ти померла».
«Ні, я жива». Ми просто сміялися й плакали, обіймалися й цілувалися.
А потім, звісно, ти прокидаєшся й розумієш, що це був лише сон.
І це ніби дізнатися ту новину ще раз.
Саме тоді я вирішив, що моє життя буде іншим.
Я зрозумів, що сам відповідаю за власне щастя,
і збирався прожити це життя на повну.
Я рано зрозумів: люди так створені, що горюють,
а потім живуть далі.
Не можна сумувати вічно, інакше якась частина тебе теж помре.
Це несправедливо.
Тому ми зробили те, що й маємо робити:
ми оговталися.
Тато почав заробляти реальні гроші в бенкетному залі.
Він був батьком-одинаком і крутився як міг.
Почав їздити в Атлантік-Сіті — там якраз відкрилися казино.
Грав у блекджек.
У стейкхаусі познайомився з Доном Ріклзом.
Він ставав такою собі рок-зіркою серед рестораторів, його знали всі.
Якось я грав у покер зі своїми шкільними друзями за кухонним столом.
Я зробив це фото — мій друг Хамо тут плаче,
бо програв у покер 100 баксів.
Тато прийшов із роботи, усе ще в смокінгу й із повними кишенями готівки.
Побачив, що Хамо ридає,
і каже: «Хамо, почекай, я тобі допоможу. Спокійно, Хамо».
Тато підійшов до холодильника, дістав пачку масла.
Він поклав те масло на стіл.
І сказав: «Хамо,
якщо ти з'їси цю пачку масла,
я дам тобі 100 доларів».
Хамо відкусив тричі, його вивернуло в раковину, і тато дав йому 47 доларів.
Яка мораль у цієї історії? Та біс його знає.
Мій батько був іще той персонаж.
Раз я ввечері виносив сміття. Було прохолодно,
тож я накинув його піджак від смокінга
й випадково засунув руку в кишеню.
Витягую звідти маленький пластиковий пакетик із білим порошком.
Я такий: «І навіщо татові носити із собою власну сіль?»
Але згодом я все зрозумів. І не здивувався, коли за рік
він забрав мене зі школи раніше, щоб відвезти на зустріч
із консультантом зі вступу до коледжу.
Мій тато заскочив машиною на бордюр і торохтів без упину.
Я зрозумів, що відбувається. Мені стало соромно, і я йому збрехав.
Сказав: «Тату, здається, вони хочуть бачити мене самого на першій зустрічі», —
і пішов без нього.
Через рік я поїхав у коледж.
Вступив до Бостонського університету.
Моєю основною спеціалізацією було кіно, додатковою — політологія,
але здебільшого я просто курив бонг і дивився Spinal Tap із друзями.
Дехто з них тут сьогодні.
Я почав грати в панк-рок гуртах.
Був музичним директором на університетському радіо.
Головною подією кожного тижня були суботні вечори.
Ми з друзями ходили в театр «Ексетер-стріт»
і розігрували «Шоу жахів Роккі Хоррора».
Який же я був сексуальний у тих панчохах у сіточку.
Я вперше випускав своїх «демонів» на волю,
відривався на повну, творив.
Посеред третього курсу
мені терміново зателефонував дідусь, який жив із нами.
Він сказав: «Негайно їдь додому, синку».
Тато був у лікарні, бо мав аневризму судин головного мозку через кокаїн.
Він упав у кому, а через три дні його теж не стало.
Я намагаюся на нього не злитися.
Він жив як умів.
Чи хотів би я, щоб він не брехав у своєму страховому полісі про те, що кинув палити?
Точно, бо зараз я б не гарував по вісім шоу на тиждень.
Його похорон був моїм першим виступом перед мікрофоном.
Я сказав: «Якщо ви знали мого батька, то він хотів
пам'яті про себе не із сумом, а з усмішкою».
До нас додому прийшли всі знайомі. Ми із сестрою були ще підлітками.
Сусіди й друзі навперебій казали:
«Ви з Робін тепер сироти.
Ідіть жити до нас. Ми вас усиновимо».
А ми такі: «Ану валіть нахрін із нашої хати!
Тепер це наша хата».
Прийшов рабин почитати поминальну молитву.
Усі зібралися в кімнаті, атмосфера дуже похмура, і тут ми із сестрою
переглянулися.
Вона опустила очі й почала сміятися.
Я теж глянув униз і побачив, що її цуценя
тихенько «в'яжеться» до ноги рабина.
Рабин удавав, ніби нічого не відбувається.
За лічені секунди я вже реготав, і всі навколо реготали.
Навіть рабин і цуценя, здавалося, сміялися.
Саме тоді я зрозумів: батьки залишили нам іще одну техніку самозахисту —
це почуття гумору.
Здатність сміятися з найтемніших речей.
І це врятувало мені життя.
Батьки жодного разу не бачили мого виступу. Жодного.
Люди, їм би так сподобалося моє життя.
Їм би точно тут сподобалося. Вони приходили б сюди щовечора.
Сто відсотків.
Напевно, сиділи би прямо тут, у першому ряду,
замість цих двох випадкових нікчем.
Ви мною пишаєтеся?
Так.
Я теж вами пишаюся. Ви чудова публіка.
Знаєте, коли я готував це шоу, то думав:
«Чи варто мені взагалі так говорити про батьків?
Читати їхні любовні листи?»
Адже їх тут немає, щоби посміятися разом із нами.
Маму я вже ледь пам'ятаю.
Тато помер раптово, залишивши дуже багато недоговореного.
Тому я хотів усе обміркувати.
Узяв кілька вихідних і поїхав із друзями в похід у гори.
Я ніколи там не був, і ось їду до місця кемпінгу.
Стає темно, і я розумію, що заблукав.
Причому заблукав настільки, що навіть сам цього не усвідомлюю.
Хвилин двадцять я котився не в той бік, поки нарешті не допетрав.
І саме там, де я вирішив розвернутися,
прямо перед моєю машиною опинилася лавка,
автобусна зупинка
й табличка: «Коледж Пола Сміта».
Я такий: «Що? Стоп».
Це ж той самий коледж, де мій тато закохався в маму й писав їй ті листи.
Я просто не міг у це повірити.
Я знав, що це якийсь знак,
бо прямо біля тієї лавки стояли двоє оленів.
Вони просто стояли на узбіччі й витріщалися на мене.
В одного оленя були здоровенні цицьки.
А в іншого під носом був білий порошок, він торохтів і пояснював мені дорогу.
Я такий: «Та добре вже, усе, годі!»
Але це надихнуло мене йти далі.
Надихнуло намагатися краще зрозуміти своїх батьків,
щоб, можливо, їхні життя допомогли іншим краще зрозуміти власні.
Прямо перед цим туром я знову перебирав їхні речі
й знайшов стару коробку з податковими деклараціями,
яку чомусь зберігав.
Я витягнув конверт FedEx, відкрив його, і звідти випав оцей папірець.
Мабуть, я колись прочитав його мигцем, кинув у конверт і забув.
Це єдиний лист, який батько написав мені.
«Дорогий Джеффе, ти знаєш, я не дуже вмію писати листи,
але відчув, що те, що я маю сказати, варто викласти на папері.
Більшість батьків люблять своїх дітей, але дуже небагатьом щастить настільки,
щоб ще й мати взаємні дружні стосунки.
Я не впевнений, що ти зараз розумієш, про що я,
але колись, коли матимеш власних дітей, і я знаю — ти зрозумієш».
Що ж, тату,
я особисто оплатив 11 абортів.
Не впевнений, чи саме це ти мав на увазі.
Але поки що я з тобою згоден.
«Я хотів би поворушити минуле й згадати всю ту радість,
яку ти дарував мені роками.
Наші поїздки зі школи карате
й весь той сміх у машині через будь-які дурниці.
І, звісно, те, як я спостерігав за твоїм виходом на поле
у фіналі чемпіонату штату серед шкіл».
Ми продули 0:11. Він тут із мене стібеться.
«Я бачив, як старанно ти працював у "Клінтон-Менор" із перших днів,
і ніколи не користувався тим, що був сином боса».
Це було приємно читати.
«Як ми реготали, коли ти перекинув спагеті мені на коліна».
Мама влаштовувала бої макаронами.
Командувала: «Один, два, три, спагеті!» — і ми закидали ними все навколо.
Ми із сестрою досі так робимо.
Щиро раджу всім.
«І сьогодні, Джеффе, я дивлюся, як ти отримуєш свій шкільний атестат.
Знаю, ми майже не говоримо про твою маму,
але впевнений, що всі ми про неї згадуємо.
Уяви, як вона пишається тобою зараз.
Знаю, я не завжди показував, як насправді тебе люблю,
але це почуття завжди зі мною
Вибач, якщо я обривав тебе, коли ти хотів поговорити».
Ми тяжко працювали в залі для бенкетів.
Якщо я хотів поговорити з татом, ми йшли у величезний промисловий холодильник.
Тому всі наші розмови батька й сина були короткими, а соски — твердими.
«Відтоді як померла твоя мама,
я проводив недостатньо часу з тобою і твоєю сестрою.
Це було важко через те, як виріс мій бізнес,
і через те, як я тікав кудись ночами замість того, щоб бути разом.
Сподіваюся, ти не надто сумував за традиційним домашнім затишком,
а якщо так — прийми мої вибачення.
Я хочу закінчити цей лист словами, що ти найкращий.
Кращого сина годі й бажати.
Ти добрий, хороший і в тебе правильно варять мізки.
Залишайся таким і надалі, Джеффе, і ти завжди будеш щасливим і досягнеш успіху.
Я завжди буду любити тебе й цінувати як друга.
Твій батько», — зі знаком оклику.
Тату, якщо ти пишаєшся мною, дай мені знак.
Дякую, тату.
Може, після шоу.
Мені так пощастило.
У мене були класні батьки, і виховали вони мене в міру.
Знаєте, коли отримуєш такі удари в юному віці, це тебе змінює.
Дехто розуміє мене.
Іноді важко будувати плани на майбутнє,
бо здається, що все ось-ось розвалиться.
Іноді важко зближуватися з людьми, бо відчуваєш,
що вони просто зникнуть.
Я стараюся як можу.
Іноді я вдягаю фальшиву усмішку, сподіваючись, що вона стане справжньою.
Зазвичай це спрацьовує.
І мій дружбан Марк — он він сидить. Привіт, Марку.
Він спитав: «Чому б тобі не піти зі мною на курси комедії?
На ці курси стендапу. Думаю, це твоє».
І ми пішли. Мені не було чого втрачати.
Я був просто пухким невдахою, який жив у Джерсі з дідусем.
І мені одразу сподобалося.
Я не відчував такого азарту ні до чого із часів карате в дитинстві.
Ось він я — спрямовую свій життєвий досвід у щось веселе, у щось, що зцілює.
Один із моїх перших жартів був таким:
«Ніколи не дозволяйте дідусеві влаштовувати вам побачення наосліп».
Вона відчиняє двері, я лише раз глянув.
Потвора.
Це прізвище в неї таке було — Потвора.
А її єврейське ім'я було — Тьху.
Йой, я гарував як проклятий:
роздавав листівки, робив усе, щоб вийти на сцену.
Зрештою, я сподобався конферансьє найкращого комедійного клубу Нью-Йорка.
Він почав запрошувати мене в забігайлівку навпроти клубу.
Після виступів він давав мені поради, підказки, настанови.
У мене раніше ніхто ніколи не вірив. Це було круто.
Якось він навіть сказав: «Джеффе, ти міг би стати актором».
«Справді?» «Так», — відповів він. «Піди на уроки акторства».
«Овва, гаразд».
Він каже: «Знаєш що, я дам тобі твій перший урок прямо зараз».
Була друга година ночі. Він каже: «Я живу всього за пару кварталів звідси».
Ми пішли до нього на квартиру.
Він каже: «Почнімо з дихальних вправ. Заплющ очі».
Він поклав руку мені сюди. Каже: «Розслабся…
Дихай, Джеффе.
Джеффе, ти не розслабляєшся. Не розплющуй очей, розслабся.
Дихай, Джеффе, розслабся».
І його рука опустилася десь ось сюди.
Тут до мене дійшло, і я відсахнувся.
Кажу: «Слухай, чуваче, я не знаю. Не знаю, чуваче.
Мені час іти.
На мене дідусь чекає в Джерсі».
Це було так принизливо.
Але я все одно повертався в той комедійний клуб щовечора.
Я не хотів, щоб цей дивак стояв на шляху
до моєї нової мрії — стати стендап-коміком.
Іноді мені здається, що я навіть маю бути йому вдячним за те,
що він показав мені, наскільки жорстким може бути шоубізнес.
І він сьогодні тут! Поаплодуйте йому.
Генрі, я так і думав, що це ти.
Я не став ображатися.
Хоча тоді таки трохи привстав, пам'ятаєш.
Іноді я почуваюся дитиною без матері
Далеко-далеко від дому
Кажу ж, далеко-далеко від дому
Щовечора, коли я сходив зі сцени,
я ішов до автовокзалу в Порт-Авторіті — зовсім поруч.
Сідав на 114-й експрес до Нью-Джерсі,
де жив зі своїм 78-річним сусідом по кімнаті.
Це був мій дід, мамин тато, дідусь Джек.
Мій головний кент, найкращий друг, рідна душа.
Ми їли разом. Ми носили речі одне одного.
Усі мої друзі стали його друзями.
Я навіть влаштував йому вечірку на 79-річчя.
Він казав: «Синку, скажи всім, що мені 80.
Так подарунки будуть кращими».
Удень я возив його по лікарях.
А ввечері їхав у Нью-Йорк і намагався пробитися на сцену.
Джек завжди давав мені кілька доларів на автобус і банан.
Казав: «На, синку, візьми банан у дорогу.
Бери-бери. Бо раптом у тебе трапиться дефіцит калію
або застрягнеш у заторі,
або, може, зустрінеш когось.
У крайньому разі — використаєш як дилдо. Бери-бери.
А якщо стане сумно — поверни його боком, він нагадає тобі, що треба всміхатися».
Також він так казав: «Я не можу поїхати з тобою,
але буду поруч у цій дорозі».
Він завжди підтримував мене,
ще відколи я немовлям повзав підлогою його квартири.
Його дружина, моя бабуся Гелен, заварювала чай, перечепилася через мене із чайником
і плеснула трохи окропу мені он сюди.
У мене досі залишився рубець, але все не так страшно,
бо дідусь Джек підхопив мене своїми величезними, як бейсбольні «лапи», руками
й пробіг 13 кварталів до реанімації.
Енергія «переможця світу».
Він був будівельником на пенсії з Бронкса.
Крутий був мужик.
Називав себе «переможцем світу».
Бачите цей перстень?
Його перстень — це насправді сталевий болт
із захопленого нацистського підводного човна часів Другої світової.
За всю війну ВМС США захопили лише один нацистський човен — U-505.
Зараз він стоїть у музеї в Чикаго.
Його відбуксирували до Америки, щоб вивчити технології.
Мій дідусь Джек був суднобудівельником у Балтиморі,
і їм доручили обслуговувати цей трофейний німецький човен протягом кількох днів.
Тож він відкрутив болт, обточив його й зробив собі перстень.
Він постукував ним по предметах на удачу.
Носив його все життя. Енергія «переможця світу».
І ось ми тут. Його дружини давно не стало, моя сестра поїхала в коледж.
Ми лишилися вдвох — двоє божевільних у будинку в Нью-Джерсі, де я виріс.
Іноді я брав електрогітару, приходили друзі,
і дідусь співав блюз прямо у вітальні.
«Завтра я почуватимуся
Так само як і нині
Зберу валізи й утечу звідси»
Мені було 23.
Я намагався почати власне життя
й думав, скільки ще зможу доглядати за дідусем.
Він відновлювався після чергової операції, важкої,
і соціальна працівниця в лікарні порадила мені тихцем поїхати
й подивитися пансіонат для літніх людей, будинок пристарілих.
Я поїхав, там було непогано, але я зрозумів, що це не для нас.
Я знав, що ми пройдемо цей шлях разом до кінця.
Була одна чудова організація, яка приходила до нас додому,
провідувала дідуся й приносила гарячу їжу,
щоб я міг спокійно їздити в Нью-Йорк і йти за своєю мрією.
Величезна подяка організації Meals on Wheels. Чудові люди.
Б’юся об заклад, сьогодні тут є ті, хто доглядає за хворими,
і я віддаю вам честь.
Бо я знаю, як це важко — дбати про когось,
хто не може подбати про себе сам.
Я обіцяю вам ось що: ви будете згадувати цей час у своєму житті з гордістю.
Обіцяю, так і буде.
У дідуся була чудова медсестра, ямайка, на ім'я Лілі.
Вона завжди казала: «Кожен стає дитиною двічі.
Один раз, коли народжується, і другий — коли помирає».
І я справді відчував це зі своїм дідусем Джеком.
Якось я спав, а він посеред ночі зачепився й ввалився до моєї кімнати —
просто впав на край мого ліжка, звісивши ноги.
Йому було дуже боляче. Під час операцій йому довелося зламати кілька ребер.
У нього паморочилося в голові, він був наче в тумані, і так і проспав усю ніч,
тримаючи мене за щиколотку,
ніби шукав опори чи тепла.
Так маленька дитина може тримати маму за руку уві сні.
Коли ми прокинулися вранці, йому не було соромно.
Він просто ніби змирився із ситуацією.
«Я знаю, що я той іще геморой,
але як думаєш, допоможеш мені вибратися із цього ліжка?»
Я підбіг до нього й простягнув руку.
Він не прийняв допомоги. Лише потис руку. Міцне рукостискання — «переможця світу».
І він підтягнув себе, ребро за ребром,
наче боксер на рингу,
поки не встав на повний зріст.
Я спитав: «Діду, ти як?»
Він усміхнувся й видав: «Хотів би я бути перснем на руці моєї коханої.
Щоб щоразу, як вона чухає дупу,
я бачив землю обітовану».
Ось так ми починали наш день.
Він ніколи не втрачав своєї впевненості,
що б не траплялося.
Він навіть знайшов собі дівчину. Її звали Сара.
Зустрів її в центрі для літніх людей.
Казав: «Коли йдеться про романтику, навіть дещиця може змінити все».
На її день народження він повів її в ТРЦ й уперше в житті їй прокололи вуха.
«Довелося її тримати, але вона впоралася».
Він не пускав Сару в лікарню. Був надто гордим.
Не хотів, щоб вона бачила його кимось меншим за Супермена чи «переможця світу».
Але якось я був у лікарні разом із ним, і зайшла мова про неї.
Йому було зовсім кепсько, але він одразу ожив.
Каже: «Хочу з нею поговорити. Синку, набери її номер».
Я набрав.
Це була їхня остання розмова.
«Привіт, крихітко. Це я.
Ти ще не залетіла, га?
Гаразд, скоро буду, уже біжу з розстебнутою ширінькою.
Слухай, мала, сподіваюся, пошта не збанкрутує
через те, що я давно не слав тобі любовних листів.
Чи снилося мені лишень, що життя може бути таким прекрасним?
Чи всі ці мрії мої про тебе
були лише повітряними замками?
Добре, Рибонько, Квіточко, Заза, Фаланга,
просто хотів почути твій голос.
Скоро я знову буду гасати як новенький, мила. Заїду по тебе.
Купимо тобі намисто під ті сережки.
Добре, мила…
До нестями.
Па-па.
Ех, синку, бачив би ти її.
По золотій сережці в кожному вусі.
Краса.
Ну все,
вали вже звідси, шуруй.
Гарного тобі виступу, візьми банан у дорогу».
Ось цей перстень.
Коли мені бракує тієї енергії «переможця світу»,
я стукаю цим перснем по чомусь і згадую свого дідуся Джека.
Іноді я згадую одну кралю з Денвера, яку я колись перепихнув одним пальцем,
але здебільшого я думаю про свого діда Джека.
Цей перстень — не просто символ перемоги добра над злом.
Це символ витривалості.
Мій дідусь Джек пережив свою дружину,
свою доньку й власне тіло.
Але він ніколи не скаржився, ніколи не жалів себе
й навчив мене: «Будь готовий до всього
й просто йди вперед, не зупиняючись».
Наш наступний гість — дуже кумедний молодий комік,
який сьогодні дебютує на телебаченні.
Паті й панове, вітайте Джеффрі Росса! Джеффе!
Так! Оце клас!
Ось вірш, який мій тато написав для мами.
Називається «Зав'язуй уже з тим хлібом».
Твоя усмішка квітне, мов літня роса
М'яким, теплим дощем спадає коса
Очі твої — як безкраї моря Синя блакить, куди лиш не глянь
То чому ж твоя дупа — неначе та фура?
Зав'язуй уже з тим хлібом
Гаразд.
Заради справедливості, далі я тоді зачитав вірш-відповідь,
який моя мама написала татові.
Називається «Вдягни футболку, ти лякаєш дітей».
Комедія дала мені такий собі «всюдихід» по світу.
Я виступав в Австралії, Новій Зеландії, Африці, по всій Америці
й навіть у гарячих точках на Близькому Сході.
Але свій «чорний пояс» із жорстких підколів
я отримав тоді, коли двоє найкращих у цій справі — Кріс Рок і Дейв Шаппелл —
запросили мене до Лондона стати особливим таємним гостем
на їхніх шоу в «O2 Арені».
Мені сказали: «Роби, що хочеш».
Тож я вийшов перед 15-тисячним натовпом
і почав теревенити про королеву Єлизавету —
хоча американцям це ніби як не личить.
Вона була зовсім поруч — у Букінгемському палаці.
Я сказав: «Я обожнюю королеву, бо вона нагадує мені мою прабабусю Розі.
Обидві тримали купи свої шалені родини».
А ще ж королева саме тоді взяла двох цуценят коргі.
Я такий: «Оце так, завести цуценят у 96 років!
Оце я розумію — оптимізм».
«Ой, ми будемо старіти разом,
мої маленькі Джубілі й Бубілі».
Це був подарунок для її чоловіка, принца Філіпа,
якому на той момент було 99 і він лежав у лікарні.
Вона подарувала йому двох коргі, щоб він швидше одужував.
Це дуже мило, але мені завжди здавалося, що це був піар-хід.
Бо саме того тижня Меган Маркл виступила на ТБ
із заявою, що королівська родина — расисти.
Звісно, більшість із нас відреагували в дусі: «Дякуємо, детективко Маркл!
Оце так новина!
Ви серйозно хочете нам сказати, що ці столітні "білі сухарі"
в коронах і мантіях,
які живуть у замках і колонізували 70 % планети,
можуть мати дещо застарілі погляди на расу?
Як ви розкрили цю справу, детективко?
Неймовірно!»
Скотленд-Ярд уже виписав вам премію.
Ми всі й так собі уявляли, як королева Англії
гуляла собі Букінгемським палацом
і каже: «Ой, Філіпе, я тут говорила з Гаррі.
Чудові новини — у нас у родині нарешті з'явиться чорнобривець!
О, справжній "принц із Беверлі-Гіллз".
Нарешті не треба буде виховувати чергових немовлят від інцесту.
Цуценята, святкуймо!
Філіпе, трахни мене востаннє.
Філіпе, час чаювання.
Я наказую тобі негайно окропити мої чашечки.
Ошпар мене як слід своїм життєдайним 99-річним чайничком.
Філіпе, я хочу "перлове намисто"
прямо поверх цього справжнього перлового намиста.
Філіпе, скуштуй мою "шарлотку" востаннє.
Цуценята, геть із ліжка!
Філіпе, відтрахай мене так, ніби зараз 1939-й!
Ми щойно колонізували Барбадос,
ти ж пам'ятаєш.
Ой, Філіпе, я кінчаю, Філіпе!
Боже, бережи
мене!
Ой, любий.
Молодець, Філіпе, гарна робота, старий друже.
Ой, Філіпе.
Філіпе.
Філіпе?»
Вона подарувала йому двох цуценят,
а за три дні він помер.
Принц Філіп пішов із життя в один день з одним із моїх улюблених реперів — DMX.
Але за іронією долі саме останніми словами принца Філіпа були:
«Де мої пси?»
Це був крутий виступ.
Просто супер.
Але виступи — вони приходять і йдуть.
Головне — це друзі, яких ми зустрічаємо на своєму шляху.
Коміки — це моє плем'я.
Я насамперед комік, а вже потім усе інше.
Тому мені було дуже боляче, коли нещодавно
троє моїх найкращих друзів пішли з життя з інтервалом у вісім місяців.
Оце вони — справжня «Гора Рашмор» гумору.
Йой, ці хлопці змушували мене сміятися до сліз.
І чомусь саме я залишився розповідати цю історію.
Є тут фанати Норма Макдональда?
О так!
У Норма був один із моїх улюблених жартів. Він мочив його двічі на рік.
Казав: «О, скоро перехід на літній час.
Даю йому максимум пів року».
Одним із моїх перших платних виступів був розігрів Норма Макдональда в Нью-Джерсі.
Він ще не був зіркою, але вже мав своїх фанатів.
Такий собі дивакуватий канадець із дивним акцентом.
Публіка не завжди його викупала, і чотири із семи шоу він просто провалював.
Коли Норм «розривав» зал, ми йшли за лаштунки
й грали в покер до наступного виступу.
Але коли Норм «зливався» на сцені — з причин, які я досі не збагну —
він виходив і ставав біля дверей,
щоб попрощатися з кожною людиною, яка виходила із залу.
Це було так ніяково.
Норм завжди був на крок попереду всіх.
Шкода тільки, що він не був відвертішим щодо свого здоров'я.
Ми б улаштували йому гідні проводи.
Фанати Гілберта Готтфрида є?
Мій друг Гілберт! Ось він!
Один з останніх виступів. Він здивував мене:
він просто вискочив посеред мого шоу й розповів довжелезний, божевільний жарт
про секс із черепом мертвої бабці.
На похороні я сказав: «Гумор Гілберта — безстрашний,
нещадний і зухвалий.
Але він настільки милий, що змушує нас сміятися
навіть із жартів про некрофілію».
Потім я подивився на його труну й додав:
«Що, Гілберте, тепер не так смішно, га?»
Його дружина, Дара, нещодавно подзвонила мені.
Сказала, що хоче привести своїх дітей — дітей Гілберта,
уже підлітків — на цей виступ.
Я завагався: «Слухай, вони зовсім недавно втратили батька.
Це шоу може бути для них занадто жорстким, ще зарано».
Але Дара — молодець, відповіла: «Ні, я хочу, щоб вони побачили,
що ти пройшов через щось подібне у своєму житті,
і що з тобою зараз усе гаразд».
Не тільки в мене все гаразд, а й у них теж.
Лілі щойно вступила на перший курс кіношколи.
А Макс щойно вперше помацав цицьку.
Так тримати, малий!
Люблю заходити до вас на вечерю.
Сумую за тими часами, коли ми сиділи за столом із Гілбертом
і співали пісні зі «Скрипаля на даху».
Джеффе, я в машині Сиджу тут і сумую за тобою, і…
З днем народження тебе
З днем народження, любий Джеффрі
З днем народження тебе!
Трохи зажував кінцівку. Буває, коли старієш.
Люблю тебе, гарного вечора.
І дякую, що запросив моїх доньок. Так, мені треба повернути ліворуч.
Бувай, люблю тебе.
Я теж тебе люблю, Бобе.
Боб Сагет — «татусь усієї Америки».
Ну, як Білл Косбі.
Тільки от Боб присипляв людей старим, перевіреним способом —
розповідями про свою благодійність для фонду дослідження склеродермії.
Послухайте, я бажаю кожному з вас мати в житті такого друга, як Боб.
Він був найкращим.
Завжди висловлював свою любов.
Кожна розмова закінчувалася цим, самі чули.
Боб проповідував позитив.
Казав: «Я не приймаю негатив». Він навчив мене просто блокувати хейтерів.
Боб зіграв у кількох бродвейських шоу й страшенно цим пишався.
Він був великою телезіркою, відомою на весь світ,
але понад усе він любив бути коміком.
Боб жив життям стендапера
й навіть помер як комік.
Дехто з вас знає цю історію.
Він був у Флориді, відіграв приголомшливий концерт.
Повернувся у свій готельний номер і якось так послизнувся, що вдарився головою.
Я завжди вважав, що це ідеальна смерть для типа, який вів шоу про кумедні відео.
Розкажи про це в шоу, Бобе.
Або ж: розкажи про це в шоу, Бобе.
Він був непростою людиною.
Але мені дуже бракувало Боба, коли почалася пандемія.
Я якраз переживав розрив, і Боба не було поруч
із його звичними нічними розмовами «для підняття духу» й сендвічами з пастрамою.
Ми всі через це пройшли. То був важкий час для кожного.
Усі мої виступи скасували.
Я сидів удома сам-один.
Уперше в житті мені було по-справжньому самотньо.
Колишній, мабуть, стало мене шкода, бо вона привезла мені безпритульного пса,
якого знайшла на вулиці, — німецьку вівчарку.
От скільки років може бути собаці?
Цьому було на вигляд під сорок.
Шерсть клаптями, зуби криві, пляшка скотчу під пахвою —
і борг Майклу Віку у дві штуки баксів.
Я такий: «Та не треба мені ця псина!
У неї самі проблеми».
До того ж у мене алергія на собак. Я їх боюся.
Але це було схоже на виклик від всесвіту —
чи зможу я полюбити цю псину?
Їй потрібен був дім,
а мені — друг.
Тож я її відмив, підлікував.
Ми стали найкращими друзями. Це пандемія — ми були разом 24/7, повна співзалежність.
Якщо я ішов у магазин бодай на годину, то вдома вже було…
І псина така…
Уночі ми виходили надвір і витріщалися на місяць.
Коли він був повним, ми разом на нього вили.
Їй це страшенно подобалося.
Якось уранці я прокинувся й помітив, що вона виляє хвостом.
Думаю: «О, вона щаслива.
Може, і я став трішки щасливішим».
Кажу: «Відсвяткуймо!» Повів її в собачий парк — ніколи раніше там не був.
А там — одні ідеальні пуделі: ходять на задніх лапах, вейплять і все таке.
І тут заходжу я зі своєю псиною — «Квазімодо» собачого світу.
Моя псина гавкає кудись узагалі не в той бік.
Тенісні м'ячі влучають їй прямо в пику.
З неї тече кров — у неї тічка,
бідненьку ніхто ніколи не стерилізував. Усі на нас витріщаються.
Якась панянка питає: «Вона у вас із притулку?»
А я їй: «Ні, я її коуч з акторства.
Усе гаразд, вона просто репетирує роль».
Її має збити автобус у фільмі Мартіна Скорсезе.
Це ж Барбра Гавстрейзанд, майте трохи поваги до зірки.
«Чи вона з притулку? Ви думаєте, я б'ю свою тварину, а потім приводжу її
в парк похвалитися результатом, хвора ви збоченка?
Так, вона з притулку!
І так, я її залишив собі».
Я опублікував її фото в інстаграмі
з підписом: «Тепер це її дім назгавжди».
Мільярд лайків!
Усі такі: «О-о-о, як мило!» І тут мені в особисті почали сипатися
повідомлення від усіх відчайдушних собачих притулків часів пандемії.
Ашере, увімкни якусь сумну музику, як у рекламі притулків для тварин.
Супер.
Ви ж знаєте, як це працює, так?
Я отримую повідомлення:
«У нас тут іще одна німецька вівчарка.
Іще зовсім цуценя.
І якщо ми не знайдемо їй дім за 12 хвилин…
нам доведеться врізати їй по морді,
збити її в блендері на смузі й згодувати іншим собакам».
Що?
Я не витримав.
У мене ніколи в житті не було собаки,
і тут я сиджу вдома сам-один із двома німецькими вівчарками.
О так.
Так.
І вони в курсі, що я єврей.
Щоранку я чую:
«Прокидайся, жидівська мордо! У собачий парк, шнель!
Собачий парк, шнель!
Де ти ховаєш смаколики?
Де ласощі, єврею?
Ми чуємо запах.
Де вони?
Краще віддай добром, поки ми самі не знайшли.
Де смаколики? Вони на горищі?
Де твої документи, єврею?
Нам треба попісяти. Де твої папери?»
Я називав їх Ауш і Віц.
Люблю їх, але копаю раз на день за кожного єврея,
якого ми втратили в Голокості.
Не жартуйте з євреями. Навіть вони сміються.
Більшість псів бояться феєрверків, а мої — обожнюють,
бо це нагадує їм про часи колишньої слави.
Даю лапу.
З них жахливі охоронці. Якби хтось удерся до мене в хату,
вони би першими здали: «Єврей там!
Він спить у тій кімнаті!
Нічого не підозрює!
Це ваш шанс!»
Молодшу я назвав Ніпсі.
Вона всього вчиться в старшої,
тому тепер теж спускається сходами, прикульгуючи.
Вона залізає в машину як старий пес:
ставить дві лапи й чекає, поки я підсаджу її ось так.
Старшу я кличу Нана —
ви тільки гляньте на неї, ну справжня Нана.
Я не знаю її минулого, вона вулична.
Та ветеринарка сказала, що по ній видно — та привела чимало виводків, купу цуценят…
У неї по всьому тілу якісь дивні гулі, у неї деменція, і в неї болять лапи.
Тому іноді я видихаю їй трохи травички в морду.
«Іди-но сюди, Нано!»
Я аж бачу, як її глаукома сама собою виліковується.
Вона завжди дивиться на мене цим своїм нацистським поглядом, і типу:
«Ти один із нормальних».
Одного разу ми були в парку, Нана гралася з іншими собаками,
бігала й раптом упала.
І її лапа просто…
Коли падає старий пес — це страшно.
Я підхопив її на руки й ніс цю 45-кілограмову вівчарку до машини,
щоб відвезти до лікаря.
І в грудях так само калатало,
як десятиліття тому,
коли я ніс свого старого дідуся Джека
до машини, щоб відвезти його в реанімацію востаннє.
Я навіть зачепив його каблучкою паркан
і подумав: «Можливо, це все.
Не знаю, чи зможу я ще піклуватися про цього собаку».
Я приїхав до ветеринара,
і мені довелося знову сказати «прощавай».
З домашнім улюбленцем я ще такого не проходив.
Поплескайте, хто теж через це пройшов.
Знаєте, я ридав як мала дитина.
Подзвонив своєму двоюрідному брату Еду й кажу: «Еде, ти можеш зараз приїхати
до ветеринара? І прихопи Ніпсі.
Я хочу, щоб вона попрощалася з Наною. Нам усім треба попрощатися.
А ще — купи стейк, хай це буде остання страва Нани».
І ось я сидів на підлозі у ветеринарній клініці,
чекав разом із Наною,
тримав її за лапу
й дякував їй за те, що вона була моїм другом усю пандемію.
Вона подивилася на мене й ніби сказала:
«Ти прихистив мене
Коли я була зовсім одна
Ти дозволив мені засипати шерстю
Весь твій дім до останнього кутка
Ми ніжилися в ліжку
Наче подружжям були
Я принесла тобі бліх
А ти подарував життя мені!
Ти
Один із нормальних».
Десь за півтори години
приїхав мій двоюрідний брат Ед
із другим собакою і стейком.
І на той момент сталося неминуче.
Я зголоднів як вовк.
Нана глянула: «Цей жидяра зжере мою останню страву?»
Я поліз у кишеню куртки
й витягнув звідти прим'ятий банан, який випадково тягав із собою весь день.
Я з'їв свій банан,
а Нана з'їла свій стейк,
і ми востаннє посміялися разом.
Потім зайшов ветеринар, щоб зробити той самий укол.
І саме в той момент, коли він підносив голку до шерсті Нани,
я вирішив розрядити ситуацію
й бовкнув: «Лікарю, я передумав».
І тут Нана розплющує одне око, ніби каже: «Занадто рано, виродку!»
Потім розплющила інше.
Подивилася мені в очі востаннє
й промовила:
«Я не була слухняною, ні
Гра в "принеси м'ячик" Була як тортура мені
Я єдина нацистка, яка не виконує наказів
Але ти…
Ти ніколи мене не судив
Ти
Просто мене любив
Хай обвисли цицьки мої давно
Та хвостом виляю я все одно
Ти
Один із нормальних»
Хочете повити зі мною? Поможе випустити пару.
Подумайте про тих, хто у вас зараз на серці, і просто дайте волю почуттям.
НАНА
Через пару тижнів
ветеринар прислав мені прах Нани.
Я не знав, що з ним робити.
Тож ми з Ніпсі прочитали невеличку молитву про те, що нарешті єврей кремував нациста.
Потім ми забили її в косяк і викурили.
Нана б точно цього хотіла.
Та пам'ятаю, як подумав:
«Як узагалі до цього дійшло?
Я ж не хотів домашню тварину».
І ось тепер я ридаю над цією паршивою антисемітською сукою.
Але це лише доводить, яку силу має любов
і дружба.
Коли ти щось утрачаєш, щось обов’язково з'явиться нізвідки
й заповнить цю пустку в серці.
Але ти маєш дозволити цьому статися. Маєш бути відкритим до цього.
Саме це Нана зробила для мене.
Іноді мені здається, що вона досі це робить,
бо мій онколог — німець за походженням.
Відчуття, ніби це Нана повернулася, щоби приглянути за мною.
«Джеффе, у нас є хороша новина й погана».
«Добре, лікарю, яка погана?»
«Вам знадобиться пів року хімієтерапії».
«Чорт. А хороша?»
«Ви вже й так давним-давно лисий».
Я прокинувся вранці після операції, і боліло абсолютно все.
Усе тіло нило.
З мене стирчали катетери — з тих тунелів Лінкольна й Голланда,
ще й з мосту Верраццано.
Я протер очі, подивився вниз —
а там таця, яку мені залишили: горнятко кави без кофеїну й банан.
Я такий: «Та ви що, серйозно?»
Заходить мій лікар.
Я питаю: «Лікарю Ленце, мені що, уже можна їсти?
Мені ж щойно половину кишківника видалили».
Він каже: «Так, кишківник — дуже живучий орган.
Чим швидше ви поїсте, тим швидше ми зрозуміємо, що все працює».
Тож я з'їв свій банан,
постукав татовим перснем по бильцю ліжка й згадав про нього.
Але згадав не того крутого хлопця, який підкорював світ,
а того чоловіка, за яким я доглядав.
А тепер і я такий.
Тепер я на його місці.
Був тим, хто доглядає, а став тим, за ким доглядають.
Хімієтерапія — це було важко.
Дехто з вас знає.
Але все ж не так важко, як було моїй мамі, коли вона через це проходила.
Я справлявся настільки добре, що лікар дозволив мені пропустити останній сеанс.
Він сказав: «Ви єдина людина, яка примудрилася набрати вагу під час хімії».
Минув рік, і я почав збиратися з Каліфорнії
назад до Нью-Йорка, щоб дати ці концерти.
Питаю: «Доку, мені вже можна? Можна їхати?
Можна працювати? Я потягну?»
А він каже: «Ну, спершу призначимо контрольну колоноскопію,
а там побачимо».
Я намагався не накручувати себе,
але все одно смикався.
У ніч перед процедурою я лежав у ліжку й думав:
«Знаєш що? Минулого разу я зняв перстень
і поклав його в шухляду — і та колоноскопія пройшла паршиво.
Тож цього разу я його не зніму».
Ранок, 5:45, надворі ще темно.
Я викликав убер до клініки й ось лежу на ліжку, чекаю.
Там я не «Джефф Росс, король просмаження», а просто Джефф Ліфшульц —
мужик у халаті пацієнта й шкарпетках.
Пацієнтів у цій величезній клініці розділяють шторками.
Я бачу силуети людей, які проходять повз,
чую крізь тканину, як вони розмовляють із медсестрами,
відповідаючи на всі ті стандартні запитання, які тобі ставлять
перед будь-якою медичною процедурою.
Заходить приємна медсестра, Енджі, і каже:
«Пане Ліфшульц, ви мусите покласти перстень у цей пакет».
А я їй: «Можна я залишу його на руці?»
Вона каже: «Це проти правил,
але я можу покликати адміністратора, щоб ви підписали відмову від претензій».
І вона починає сипати тисячею запитань
про історію хвороб моєї родини,
про мою власну медичну карту, про всі ліки, які я приймаю.
«Коли ви робили це востаннє? Який це колір?»
А я намагаюся щосили на все відповісти.
Я виснажений. Я не спав усю ніч.
Невиспаний, голодний.
На нервах.
Нарешті вона каже: «Ми майже закінчили,
але ми зобов'язані запитати про це кожного».
Вона нахиляється ближче
й питає:
«Чи бувають у вас думки про заподіяння собі шкоди?
Чи маєте ви надійну підтримку, на яку завжди можете покластися?»
І тут я починаю плакати.
Сам не знаю чому.
Я відмахуюся, хитаю головою, і вона збирається йти до наступного питання,
але я чомусь її зупиняю.
Кажу: «Енджі, будь ласка, повторіть це ще раз».
«Чи бувають у вас думки про заподіяння собі шкоди?
Чи маєте ви надійну систему підтримки, на яку завжди можете покластися?»
Я не можу перестати ридати, і не розумію, що зі мною,
просто розрюмсався, як дитина.
А оскільки через алопецію в мене немає вій,
сіль від сліз просто виїдає мені очі.
Я нічого не бачу, ледь можу говорити, і це…
Дали наркоз — усе як у тумані.
Отямився я вже в машині Едді, він забирав мене.
Я намагаюся пояснити, що сталося,
але не можу й слова сказати без сліз.
Ми приїжджаємо до мене додому, я пробую ще раз,
і ось ми вже плачемо вдвох. Я сидів там,
поки не усвідомив: я плакав через тих інших людей,
яких чув за шторками в клініці.
Тих, хто, можливо, не має хорошої відповіді на ці запитання.
Я зрозумів,
що результати колоноскопії насправді не мали значення,
бо мій телефон був забитий контактами на випадок екстреної потреби.
Боротьба — це не лише ти сам.
Це ціла армія.
Це всі мої друзі, які набилися до мене в лікарняну палату
з коробкою пончиків і гітарою, щоб бути зі мною цілу ніч.
А коли мене виписували,
мій кореш Джон Стеймос уже чекав під лікарнею
зі своїм потворним малим сином.
Моя сестра Робін, яка кинула все,
щоб два місяці доглядати за мною.
Ми знову кидалися макаронами.
А коли їй час було на роботу, вона покликала підмогу.
Прилетіла моя тітка Донна й дбала про мене так само як колись у дитинстві.
Потім прилетіли мої двоюрідні Аарон і Рона — вони теж сьогодні тут —
і готували все за рецептами нашої прабабусі Розі.
Навіть дивна сусідка, яку я ледь знаю, пекла бананові мафіни
й залишала їх у мене на порозі, щоб мені було що привезти медсестрам
щовівторка, коли я ходив на хімію.
Це армія. І я з гордістю кажу: що б там не було всередині мене,
ми вбили це раніше, ніж воно вбило мене.
Я почуваюся чудово.
Я все ще маю катетер для хімієтерапії, на всяк випадок,
але мені справді добре.
Усе моє життя мене супроводжувала ця неймовірна армія.
Мій друг Марк, який порадив мені спробувати стендап.
Мій друг Джордан, який змусив мене піти на ту колоноскопію.
Моя агентка Стейсі, яка отримує 10 % із цього виступу.
І це не лише друзі й родина.
Це ви, глядачі. Ви і є та армія.
Бо ви даєте мені мету!
Сенс життя!
Привід їсти менше червоного м'яса,
щоб я міг продовжувати свою місію.
Місію всього мого життя — зцілювати світ.
Зцілювати людей через просмажування.
Тож, якщо ви зараз проходите крізь якесь лайно у своєму житті —
устаньте й заслужіть свій банан.
Якщо ви щось святкуєте — устаньте.
Якщо ви просто стрьомний — теж уставайте.
-Привіт, пані. -Привіт. Як справи?
Чудово. Що там у вас, кицю?
У моєї сестри рак підшлункової.
У вашої сестри рак підшлункової.
-Як її звати? -Вікі.
Вікі? І як вона? Ви доглядаєте за нею?
Так.
А як щодо вашого перукаря?
У тієї людини теж рак?
Невже все так погано?
Та ні, виглядає шикарно.
Це вам. Люблю вас.
Дякую, що поділилися. Сподіваюся, з вашою сестрою все буде добре.
Хто ще?
Ой, бляха.
У мене немає на це часу.
Завтра мій вихідний, але ми тут, бляха, на всю ніч застрягнемо.
Вітаю?
Ти схожий на Ділберта, який трахнув ляльку-троля.
Мій мозок зараз це не переварить.
Сподіваюся, у цього чувака рак.
Це найдивніша парочка, яку я бачив.
Знаєте що? Кожному своє. Хто його спіймає?
Елеонор. Ашере, мені потрібен барабанний дріб. Цій пані років 140.
Подивіться на неї — я бачив на купюрах молодші обличчя.
Ну ж бо, Елеонор. Це великий, історичний момент. Готові?
У вас є підстраховка, так, друже? Так, Елеонор, зосередьтеся.
Весь цей клятий спецвипуск для Netflix залежить від цього моменту.
Ловіть банан.
Ура!
Геть проґавила!
Але вона намагалася, і це головне.
Три роки тому дзвоню в службу підтримки, питають: «Зброя є?»
Я відповіла: «Ні».
А вони: «Тоді зателефонуйте через 15 хвилин».
Та що ви верзете?
Я знаю вас три хвилини, а вже сам хочу застрелитись!
Ця стара шкапа жере свій банан прямо посеред клятого шоу.
Просто клас!
-Вітаю. Ґаррі. -Вітаю. Я Ґаррі.
Коли мені було 11, я втратив кисті під час вибуху.
Але це позитивна історія, бо в результаті я вступив до художньої школи,
я 30 років був успішним дизайнером,
зараз я на пенсії і прийшов подивитися твоє шоу.
Оце так!
Друже, ти просто натхнення.
Я б дав кулачок, але не хочу бути безтактним.
А як ти показуєш «фак», якщо треба когось послати?
Просто доводиться…
Цей чувак — легенда. Боже мій!
-Треба адаптуватися. -Треба адаптуватися.
-Це чудовий життєвий урок. -Так.
-Це моя чудова дружина. -Чудове життя.
Бідна жінка, її жодного разу нормально пальцями не відшпекали.
Прошу. І вам буде банан.
Люблю тебе. Засунь собі під пахву.
Хто, бляха, зможе це переплюнути?
Тут! Нагорі!
-Де? -Та ось же!
-Привіт! Як справи? -Привіт!
Я святкую п'ять років із дня розлучення!
О боже мій!
Отакої!
Стривайте, а ще я щойно зробила собі груди!
А, ще й груди зробили.
Ну, це добре: якщо впадете — одразу відскочите назад.
Було б неправильно не згадати частинку й моєї сімейної історії.
Тут присутня велика письменниця Джуді Блум.
Не хочу тебе бентежити.
Джуді, ти тут? Це я, Джефф.
Овва!
Знаєш, це кумедно, я щойно перечитав твою книжку,
бо в мене вперше пішли місячні.
Кажете, що ваш будинок у Палісейдс згорів?
Усе згоріло. Узагалі все.
Ми прожили там 56 років, і нічого не залишилося.
Нічого не лишилося.
Ну, це помітно за одягом.
Я втратила купу клятого одягу!
Ви нещодавно втратили двох своїх дітей. Правильно почув?
Мені так шкода. Справді шкода.
Я навіть не знаю… Чи буде доречним спитати, як їх звали?
-Мою доньку звали Патті. -Донька — Патті.
А сина — Джо.
Джо. Я присвячую сьогоднішнє шоу Патті й Джо.
Ідіть-но сюди, я мушу обійняти цю пані. Подивіться на себе.
Дякую вам, мила.
Це справді важко.
Так.
Але є й світла сторона: у вас цицьки точнісінько як у моєї мами.
Люблю вас, крихітко. За Патті й Джо!
А погляньте на цього хлопця. Як справи, пане?
О, чудово, сюди завітав дилер мого татка.
-Як воно? -Усе добре.
-Добре. Як вас звати? -Кітон.
Кітон. Яка ваша історія?
Мій дідусь помер десь два тижні тому, а пес помер три дні тому, тож…
Найгірший тиждень у житті.
-Як звали дідуся? -Джеральд.
-А пса? -Мейзі.
Мейзі й Джеральд. Знаєте що? Та до біса дітей тієї жінки.
Я присвячу це шоу вашому дідусеві й псу…
Ні?
Люблю вас, мила. Ви просто неймовірна.
Це шоу — справжні ліки.
Чим займаєтеся, Кітон?
Навчаюся в університеті.
-В університеті? На кого? -Учуся на акторку.
-На акторку. Круто. -Так.
Ідіть-но сюди. Погляньте на екран.
Ось він — ваш дебют на Бродвеї просто зараз.
Краса.
Поаплодуймо всім моїм сміливцям!
Мама колись писала короткі записки на бананах.
Писала: «Я люблю тебе, я сумую за тобою», — і клала банан у шкільний обід.
Я теж сумую за тобою, мамо.
Особливо сьогодні.
Знаєте, банани ростуть гронами.
Вони захищають один одного.
І як ми, банани теж вкриваються синцями, але вони все одно лишаються хорошими.
Власне, чим більше на них синців, тим вони солодші.
Вони м'які всередині, але їх захищає цей зовнішній шар —
товста шкірка. Це те, що всім нам потрібно, щоби пробитися в житті,
бо ніколи не знаєш, що чекає за тими дверима.
Тож будьте сильними!
Енергія переможця світу. Повторюйте за мною:
«Енергія переможця світу!»
А тепер пообіцяйте мені:
коли життя піде шкереберть, а світ буде сповнений ворожнечі,
просто згадайте й посмійтеся з ваших улюблених жартів за сьогоднішній вечір.
Вам було весело?
Я почуваюся найщасливішим виродком у світі —
святкую своє 60-річчя
на Бродвеї, крихітко!
Але якщо я раптом вріжу дуба —
не підіймайте зайвого шуму,
бо я завжди буду поруч із вами,
коли ви братимете банан…
У дорогу!
До небес, крихітко!
Дякую вам!
Я вас люблю!
Дуже сильно люблю!
Будьте сильними!
Поаплодуйте Феліксу!
Й Ашеру!
Чекайте, ще Ніпсі!
Іди сюди, ти, нацистська паскудо!
Іди сюди, Ніпсі!
Ніпсі, гайда вити.
Це як у мюзиклі «Енні», де собака вибігає в кінці,
тільки я тут граю і лисого багатія, і сироту.
На добраніч усім!
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька
Зав'язуй уже з тим хлібом. Цяцька