-Páni, podívej se, jak jí to sluší. -Podívej se, jak je krásná. Ta je
nádherná.
Ta je krásná.
Jak má krásné šaty…
Moc jí to sluší.
PĚT DNÍ DO „ANO“
Rachel. Rachel!
Do pr… V pohodě?
Bože můj.
Klidně tě vystřídám.
-Do prdele. -Já vím, jo.
Mám řídil? Můžu řídit.
Promiň, jo. Ne, ne, v klidu. Propána. Promiň. Můžeš na mě mluvit, abych
-neusínala? -Fajn.
Jo, jasně. Tak jo.
Vědělas, že Coldies tu otevřou pobočku?
Jo?
-Jo. Ty? -Coldies? Neznám.
Vy jste neměli v Oregonu Coldies?
Určitě znáš Coldies, že jo? Ty mražený
-krémy? -Ne.
Ne.
Děláš si srandu?
Co třeba Larry Pool? To on založil Coldies.
Jak mám znát zakladatele zmrzlinářství.
Krom toho zavraždil tři ženy. A je to krém, ne zmrzlina.
Proboha. Jak?
Odlišný výrobní postup.
Ne.
Víc vajec nebo tak něco. Myslím, že většinu uškrtil.
Slyšel jsem o Poolovi podcast. A o ženě, kterou chtěl zabít začátkem devadesátek.
Byla tehdy v osmým měsíci a mluvila o těch sračkách, který jí pomohly přežít.
O jakých sračkách mluvíme?
Byl jsem v jeho dodávce a jeli jsme po dálnici. Pak jsem v autě pod nohama
zahlédla malou botičku. Malinkou, jako pro barbínu. Mohlo to znamenat,
že má dceru, tak jsem řekla, že čekám holčičku. Byla jsem těhotná. Opakovala
jsem, že čekám první dítě. Pak jsem viděla značku odpočívadla a zeptala
jsem se, jestli můžeme zastavit. On se ke mně naklonil a podříznul mi hrdlo.
Bylo to…
… horké… ta krev, která ze mě tekla.
A nečekala jsem, že když ztratíte hodně krve, dostaví se stav euforie.
Připadala jsem si jako ve svatební den. Spíš než dotek smrti jsem cítila
něco jako lásku.
Pak mě Larry vyhodil na kraji silnice. Pořád jsem si říkala: „Pokud zavřeš oči,
umřeš tady.“ Tak jsem vstala. Šla jsem podél silnice a euforie se postupně
změnila ve slabost. Jako bych se vytrácela, ale zároveň jako bych
běžela maraton a vítězila. Vítězila jsem.
Ušla jsem pár kilometrů zpátky k odpočívadlu, kde byl mladý pár.
Bože, měli v očích hrůzu, když mě spatřili.
Byli moc milí.
Díky Bohu za ně. Díky bohu, zachránili mi život.
Skočím si pro zapalovač. Chceš něco?
Třeba skořicožvejku?
-Není tak hrozná. -Je to fakt hnus. Oh, jo a zabereš nám…
U okna, jo.
Deset 75.
NEPOKLEKNI PŘED HOLKOU, KTERÁ NECHCE KLEČET.
NÁPLAST
NEPOKLEKNI PŘED HOLKOU, KTERÁ NECHCE KLEČET.
Co? To není všechno. Já jsem slyšela, že cítíš, jak se posouvají orgány, aby
dítě mohlo ven.
Některá mimina jsou obří. Neslyšels o tom?
Maj přes pět kilo, obří hlavu, všechno roztrhají.
Naše ale obří nebude.
Jak to víš?
No, řekl bych, že to naše bude rozkošný.
To ale nejde zaručit.
-Já nechci být roztrhaná. -Bude malý, slibuju, takhle.
-Když ho nesnášíš, nesleduj jeho instáč. -Menší? Takhle.
Ještě menší.
-Menší. -Nemluvíš moc hezky o mým bráchovi.
Menší? Takhle…
-Takhle. Stačí. -Taky ti přijde divnej.
-Je to můj brácha. -Počkej.
-To je přesný. Do hajzlu. -Myslí, že se mu smůla lepí na paty.
-Vážně? -Jo, počkej, ukážu ti to.
Ne, tohle není smůla. Tak proč si pořizuje další?
Já nevím. On miluje psy.
Když je miluje, tak proč se mu ztrácí?
Já… co ti na to mám říct? Psi se ztrácí.
Ne, psi se neztrácí. Kočky se ztrácí.
Tak to není. Cokoli se může ztratit. I moje peněženka.
Určitě jsi to logo neviděla? Vždyť je úplně stejný.
Chápeš ten rozdíl. Jen to nechceš přiznat.
To je divný.
-Vystihla jsi postoj a všechno. -Je to brácha.
Jo.
-To je hustý. -Já nevím.
Musíš mít šestej smysl.
Vyprávěla jsem ti o tátově holce, co měla dceru Kathy?
-Ne, pokračuj. -Ta čtyřletá holčička, Kathy,
si pamatovala svůj minulej život a neustále
mluvila o svým „zesnulém muži“, kterej se utopil,
když chtěl zachránit syna z peřejí.
Zdá se, že Kathy měla bujnou fantazii.
Ne, podle mě děti umí nevysvětlitelně existovat ve třetí dimenzi nebo znají
svý minulý životy a no, možná i budoucnost. A to je divný. Je to ujetý.
Nebo Kathy měla bujnou fantazii.
Neznal jsi Kathy. Byla prokletá. Já nechci…
… prokletý děti.
My je neproklejem.
Už se tak narodí.
Nejseš prokletá.
To nemůžeš vědět.
Já chci, aby byla po tobě.
Jsi moc milej.
Aspoň, že máma tohle vynechá.
Co přesně?
To všechno. Nejsou děti v podstatě jen nádoba…
… kterou staří naplní láskou? Jako
-rozptýlení od samoty stáří. -Tak to zase stálo za to.
Další skvělej oběd.
Uznej, proč by někdo neustále ztrácel svýho psa?
Vždyť to nedělá naschvál. A hlavně, koho to zajímá?
Copak?
Jen klid, ani jsem ji neznala.
-V pohodě. -Jo.
Strávily jsme spolu nádherných sedm a půl měsíců. Už jsem nic víc nepotřebovala.
Jo. Jo. O tom jsem slyšel. To je klíč ke zdravé dospělosti.
A co? Mrtvá matka a agorafobní otec? To je ten klíč?
Jo. Perfektní. Asi jsem o tom četl v Timesech. Taky se říká, že kdo má
panovačný rodiče, se skvěle hodí k ženě s mrtvou matkou a divným otcem.
Měli bychom se vzít nebo co?
Přemejšlím o decentním obřadu na lesní chatě mejch rodičů. Žádný svatební
kraviny, jen krásná příroda, za oknem padá sníh. Nemusíme letět, můžem
jet a stavit se ve všech těch nóbl restauracích.
Tak jo. Jedem, kurva. Vezmu si tě.
Fajn, na nás.
Cink.
-Miluju tě. -Taky.
Hele.
Mý rodině se budeš líbit.
Díky. Je to na ni. Budeme se brát.
A…
Naše dítě bude perfektní.
Neměj tak vysoký nároky.
Bude to průměrný dítě.
Znám děti, co zabily rodiče.
Jak nás naše chce oddělat, když je jen takový?
Vraždí je, že jo? Ty psy.
Cože?
Přeladil bys to?
Můžem? Tři…
-Dva. -Dva.
-Jedna. -Jedna.
Sakra. Au! Do háje.
-Zlato. -Co je?
-Nebyls ready. -Promiň. Byl to dlouhej tunel.
To je smůla.
Tak promiň. Cestou zpátky to vydržím.
Kurva.
ODPOČÍVADLO
Do prdele.
Promiň, musím čůrat.
Co to?
No sakra, Nicky! Nicky, pojď sem! Pojď sem.
-Co? -Pojď sem!
-Hele. -Proboha.
Myslíš, že je v pořádku?
Co… Počkej tady.
-Kam… kam to jdeš? -Doběhnu na ten záchod.
Rachel.
Kouknu po rodičích a… počkej, hned se vrátím.
Dobře, dobře. Čau, čau. Čau, prcku. Jejda, ne, ne, ne.
Haló? Je tu někdo?
Proboha.
Haló?
Tak?
Nemám tu žádný signál.
Koukl jsem na pány. Nikdo tam není.
Kurva, ani čárka. Tak jo.
Tak jo, nejspíš by jeden z nás měl zůstat tady a druhej dojet k nejbližší
benzínce a zavolat pomoc.
Jasně, jo. Takže co mám…
Proč je zticha?
-Co? -Co když tam umrzne?
Tak jo.
Rozbijeme to okno?
Co to? Kurva!
„UMŘE“
OMLOUVÁME SE ZAVŘENO
Zdravím. Promiňte, asi 30 kilometrů odtud na jih je dálniční odpočívadlo.
Nemám signál, ale s přítelem jsme tam zastavili a… a my našli miminko,
zamčené v autě, tak jestli se třeba něco, no špatného nestalo jeho rodičům.
Vy jste…
Jste tady sama?
-Tak fajn. -Jste tu vy.
To není fajn. Můžete zavolat poldy, prosím?
-Benjamin. -Jo, Benjamin.
Super.
Benjamin byl kluk, co tady makal přede mnou. Ale oběsil se na záchodě na
prodlužce a nechtěli utrácet za novou jmenovku s mým pravým jménem.
Pardon, můžete zavolat tu policii?
Jste sjetá?
Uklidňuje mě to.
Vypadáte tak.
Zavoláte ty poldy, prosím?
Počkejte, zkusím.
MIMO PROVOZ
Kurva!
Hele, říkala jste jižně odtud?
Jo, jižně odtud. Hele…
Dobře, vydržte.
Počkat. Benjamin.
Kurva.
Určitě je ten pravý?
No takže…
Hele! Přijedou zachránit to dítě.
NOVOMANŽELÉ
Do prdele.
Kurva!
Proboha! To mě poser!
Sakra!
-Propána. Promiň. Promiň. -Já se lekla, Nicky. Je to dítě v pořádku?
Jo, rodina se vrátila.
Co? Kurva, ty krvácíš. Co se stalo?
No, mysleli, že chci dítě ukrást a ten chlap mi natáhl.
Cože?
Jo, prý zastavili, aby se provětrali, bylo jí špatně, a pak se šli projít?
Cože? A nechali dítě v autě?
-Jo. Já nevím. -Cože?
-Kurva, není to na palici? Ukaž se. -Je.
Kurva, byls takovej fešák.
Jo, pak se hrozně omlouvali. Podle nich jsme jednali správně.
Dobře, jsem ráda, že to tak takhle cítí.
Moment, nepočkáme na poldy?
Ne. Ne, vypadnem pryč.
V pohodě?
-V pohodě? -Jo. Únava.
-A co teď? -Kód nula osm sedmnáct.
Tvý narozky?
Žádnej stres, beru si mazánka.
Nech toho. Nemůžou se tě dočkat.
Jo.
To je malá lesní chata rodičů?
Není to snad chata?
No, není malá.
Pojďme. Asi mám otřes mozku. Bože.
Tak jo. Připravena?
Do hajzlu.
To je úlet.
Bože.
-Jo… -Co to je?
Taková tradice, rodinní psi.
Vlastně nám vždycky zakazovali jim koukat do očí, protože to považovali za projev
neúcty vůči mrtvým.
Jak věděli, že jim koukáte do očí?
No táta říkal, že nás vidí.
Já ten zákaz porušila.
Tak mám teď průšvih?
No to se uvidí.
Je ta prázdná židle pro pro mě?
Já vím, žes vždycky snila o tom, že budeš na rodinném portrétu střeženém
vycpanými psy.
Přemalovali bývalou ženu tvého bratra jeho novou?
Jo, sestra na tom trvala.
To je ujetý.
Jo.
Jeskyně lásky.
Jeskyně lásky?
Jo.
Co?
Au.
Taky rodinnej mazlíček?
Ne. Mou prababičku Elizabeth totiž zabil medvěd.
I pradědu, když chtěl pomstít její smrt.
-Páni. -Jo.
Udělal bys to pro mě?
Že váháš.
-Pozor, pozor. To nic. -Promiň. Promiň.
Chceš donést led na obličej nebo zkusit zavolat komorníka?
No on končí v deset.
Jenom blbnu. Určitě? Donesu ho.
Blbče. Dojdu tam. Jen mi řekni, kde je.
Dobře, přinesu tašky z auta. Kuchyň je přes atrium, napravo v zahnutý chodbě
u vchodu.
-Tudy? -Jo, doprava.
Jen si něco vezmu.
Můžeš odsud vypadnout? Máme dámskou jízdu.
Kuchyň je pro všechny. Jděte jinam.
Počkej, udělalas mu kuře? Jí taky něco jiného?
Ne. Nevařím pro Julese, ale pro sebe. Vždycky se přifaří.
No, rozveď se s ním, vezmi si mě a Cunninghamovic trojka bude kompletní.
Kurva! Vyděsilas mě k smrti!
Promiň. Promiň. Já… já nechtěla rušit.
Odejdu.
No ne, ona existuje. Ty nás tedy rozhodně nerušíš, pojď sem. Jsme rodina! Ty máš
svatbu! Tak už se těšíš?
-Jo, moc se těším, jo. -Zrovna o tobě mluvíme a ty se tady jen
tak zjevíš. Dokážu přivolat věci.
Ona není věc, Portio.
Seznam se s novou rodinou.
Nellie, Julie.
-Jsem Nell. -Čau.
-Já Jules. -Moc mě těší.
Konečně tě můžeme poznat. Zdálo se, že se nám vyhýbáš.
Proboha, ne.
Mrzelo mě, že jsi s námi loni nebyla v Londýně nebo na Islandu. Ty máš
strach z letadel nebo tak?
-Ne, to ani není… -Říkala jsem kámošce, jak jste se
poznali na letišti. Tak romantický.
Díky.
Jsi rozkošná. Že je rozkošná?
-Rozhodně. -Ukaž mi prstýnek.
Nádhernej. Nellie, že je nádhernej?
Je krásnej, jo. A kde je drahouš Nicky?
Vykládá věci z auta. My teď dorazili. A vlastně jsem přišla pro led na
jeho obličej, protože… Dostal pěstí. Dneska v noci.
-Vážně? -Cože?
Proč?
To je na dlouho.
Času dost.
Byli jsme na odpočívadle někde uprostřed lesa a tam bylo opuštěný dítě,
jen tak v autě. Nicky čekal u něj, já jela pro pomoc, zašla do motorestu,
kde jsem potkala dost děsivýho chlapa. A…
Co když to byl Lítostivec?
Portio.
Cože?
Vědělas, že v tomhle lese žije něco zlýho?
Nezačínej s tím.
No tak! Můžu si kurva říkat, co chci.
Rachel to chce slyšet.
Ne, v klidu.
-Dobrou, Rachel. -Dobrou noc.
Bacha.
Tak jo, už půjdu.
Rachel.
No tak. Je to pohádka.
Jo. Dobře.
Fajn. Představ si… běžný zimní den, jako ten dnešní. Julesovi je
osm a uteče, protože přehání. Jsem mimino, takže si to nepamatuju.
Začíná se stmívat a Jules je úplně sám v lese.
Víš, co je horší, než být v lese sama? Když ti dojde, že vlastně nejsi sama.
Jules zaslechne ženský křik… ale horší. Snaží se před ním utéct, ale kamkoli se
vydá, jako by ten křik šel za ním dál, za ním dál, za ním dál, za ním
dál, za ním…
Až stojí tváří v tvář té věci.
Lítostivci.
Špinavé, ostré, dlouhé nehty, nafouknuté břicho…
Jeho pusa dokořán v obrácený úsměv, kvílí.
Je strašný.
Představ si to tři metry před sebou a tohle malý Jules vidí.
Schová se před Lítostivcem, zadrží dech, vidí…
Vidí…
Vidí, jak Lítostivec kuchá té ženě břicho a trhá z ní vnitřnosti. A po celou
dobu křičí a říká: „Je mi líto.“
„Je mi líto.“
Ohavný.
Je to šílenec a přichází z pekla slídit v lesích v naději, že svou
ztracenou ženu najde uvnitř jiné ženy.
Že jednoho dne nějakou rozřízne a…
… najde ji v ní.
A ti dva se vrátí do pekla jako v blbým romantickým…
Proboha. Co je to?
A mám tě! A tebe taky.
Judie, copak? He? Jak to, že nespíš, Judie? Špehuješ holky?
Promiň, teto Portio. Nemůžu spát.
A tohle je Rachel. Bude tvoje nová teta. Máš radost?
Neboj se. Ne, Lítostivce probudí jen vůně krve. Stačí, když nebudeš krvácet.
Nemáš teď periodu, že?
Neboj se. Lítostivce nezajímají kluci, ne. Má radši nevěsty. Takže
řekneme tetě Rachel dobrou noc?
-Dobrou. -Nevěsto.
Nevěsto.
Neukazuj Lítostivci vnitřek.
Mrzí mě, žes to musela slyšet. Jako děti nás ta historka děsila tak moc, že ji
naši zakázali. Už znáš Julese a Nellie taky? Bezva. Nešli po sobě nožem
na máslo?
Ale ty tomu nevěříš. Viď?
Ne, ne. Rozhodně nevěřím v pekelnou zrůdu oblečenou do lidský kůže.
Ale něco se Julesovi v lese opravdu stalo.
Prostě ho to změnilo.
Nevíš, co se opravdu stalo?
Totiž… S tím příběhem se vrátil.
A pak ho naši nechali v nějaký snobský, evropský, internátní škole. To je
dost hrozný, co?
Bodla jsem v tom baru chlapa.
-Cože? -Klíčkama. Byl vážně děsně divnej.
Co? Jak… jak to myslíš?
Pořád na mě zíral a vykročil ke mně a já myslela, že mi ublíží, ale on… já nevím,
jak to popsat. Ale taky se na mě
-díval, jak čůrám, tak… Jo. Jo! Fajn! -Cože? Jseš v pořádku?
Bylo to…
Já nevím.
Cítím se, jako kdybych měla déja vu, ale nepříjemný. Jako bych cítila něco
známýho a nevěděla, jak to popsat, krom slova strach.
Jako když tušíš, že se něco špatnýho stane. A já mám tenhle pocit víc a víc
a víc a víc a víc, co jsme tady. A teď, když jsme tady, je to jak… já nevím.
Prostě to vážně, opravdu cítím.
Hele, pojď sem, pojď sem. Rachel. Lásko, pojď sem. To nic. Promiň.
Promiň. Já… Chápu to. Hele, cítím to taky. A je mi divně. Úplně tě chápu.
Nicky?
Tys řekl sestře, že jsem nebyla na Islandu kvůli panické atace?
Ne. Tohle bych neudělal.
No a jak ví, že se bojím lítat?
No ví, jak jsme se seznámili.
Promiň.
Miluju tě.
Promiň. Promiň.
Co je?
Musím to udělat.
Nicky.
Paní Cunninghamová?
Haló.
Paní Cunninghamová?
Hele jste v pořá…
Tady je!
Další paní Cunninghamová.
Zdravím.
Victorie, zlatíčko, vrať se zase do postele.
Jenom jsem vyzvedla poštu.
To nemusíš dělat. To je má práce.
My dvě se moc často vídat nebudeme.
Ne, ne, budeme. Tohle je jen začátek.
STANE SE NĚCO HROZNĚ ŠPATNÉHO
RACHEL HARKINOVÁ
A NICHOLAS CUNNINGHAM
NEBER SI HO NOVÁ A NICHOLAS CUNNINGHAM