FYRA DAGAR FÖRE VIGSELN
Jag vill bara säga några ord
för att inleda den här veckan som går i er kärleks tecken.
Jag känner mig så hedrad för att ni väljer att gifta er här på Somerhouse,
som mina systrar och jag gjorde.
Jag är glad att traditionen förs vidare av min fina och ömsinta son.
Min lilla pojke.
Du föddes till att bli älskad.
Du har alltid varit en person som ser med själen snarare än ögonen.
Till och med när du var pytteliten
fanns det nätter då hela världen var stilla
och du och jag var ensamma i mörkret.
Då väckte du mig med ett ömt gnyende
som om du kallade på mig, inte för att du behövde ha nåt av mig,
utan för att du ville dela nåt med mig.
Och jag lovade då att jag alltid skulle beskydda den du var.
Så fin och ren som du var.
Så jag ska säga en sak till er båda.
I äktenskapet
måste ni lova att betrakta den själ som ni nu ser
som det allra viktigaste och heligaste.
För tiden är en kraft som inte går att hejda.
Den gör allt för att förgöra en.
Och slutligen…
…kommer den att vinna.
Man får göra avkall på ytliga saker
som vardagens nycker och futtiga fäblesser
till förmån för det renaste och djupaste.
Man accepterar och förlåter varandras brister.
Man låter inget komma emellan varandra, oavsett hur hemskt det är.
För så ska ens livs kärlek göra.
Ens livs kärlek.
Nu skålar vi!
För min söta lilla Nicky…
…och hans fästmö Rachel som han har undanhållit oss.
Nu är det upp till dig att beskydda själen du har framför dig.
I äktenskapet blir själarna tätt sammansvetsade.
Det är som att man sys ihop.
Och om förbundet inte är det rätta…
…kan det kännas som att vara fjättrad vid ett vrak på havets botten.
Men om förbundet är det rätta kan det kännas som…
…odödlighet.
-Skål för odödligheten. -Skål!
-Skål. -Jättefint sagt, mamma.
Skål, mamma.
Vad fan är det här?
GIFT DIG INTE MED HONOM
-Och du vet inte vem det är från? -Nej, det låg i brevlådan.
Jag har aldrig fått hatbrev förut.
-Kan det vara från…Jess? -Nej.
-Hon försökte tända eld på din lägenhet. -Nej, på sig själv, hos mig.
-Rachel… -Vadå?
Du har läskig smak.
Det kanske är från nåt av dina ex.
-Nej. -Kanske ett ex som också råkar vara här…
Vadå, Nell?
Ja, det kan vara nån i din familj. De känner mig inte.
Men de känner mig och jag talar varmt om dig, nästan som om jag älskar dig.
Men du är som en gud för dem.
Din mamma pratar om dig som sin perfekta lilla pojke.
Låter hon sin perfekta pojke gifta sig med nån hon inte känner?
Ingen låter mig gifta mig. Jag vill gifta mig med dig.
Och du vill gifta dig med mig. Det är väl det enda viktiga?
Okej.
Om något så antyder ju brevet snarare att jag inte duger åt dig.
"Gift dig inte med honom", det är riktat mot mig.
Än sen vad nån anonym jävel tycker?
Men jag bryr mig om vad din mamma tycker. Beskyddar jag din själ bra nog?
Jag vet inte vad det betyder.
Älskar jag dig för den du är eller kommer jag att förändra dig
tills du blir deprimerad och lämnar mig?
Det kommer inte att hända oss. Det där är inte vi.
Var fan är min klänning?
-Den hänger väl där? -Nej.
Jag såg den här i morse. Den hängde intill din smoking.
Kan den vara hos Hannah och Chad? Vi visade den ju för dem.
Minns du om du bar in den?
Jag tror det, men jag kanske glömde den i bilen.
-Eller kanske har nån tagit den. -Ingen försöker sabotera vårt bröllop.
Jag är 99 % säker på att vi inte glömde klänningen.
Jag kan kolla i bilen igen. Jag tror inte att nån skulle ta den.
-Var är den då? -Inte vet jag!
Vi är på samma lag.
Ge mig en kram.
Jag ska fråga om nån har sett den.
Jag ska leta igenom huset. Vi hittar den.
Den är här nånstans, okej? Vi hittar den.
Vi ska gå till botten med det här.
Skit i den här jäveln. Den har inte ens skrivit om den kommer.
Jag vet inte vad hon kan ha sagt i natt till Nickys fästmö.
Jag tror att jag kom innan hon hann säga nåt, men jag vet inte säkert.
Borde inte Nicky få veta så att han kan förbereda sig?
Nej, det skulle förstöra planen. Vi gör ju det här för Victorias skull.
Det är vad hon vill. Hon skulle bli helt förstörd om Nicky fick reda på det.
Så håll ett öga på allihop, särskilt fästmön.
Jag ska göra mitt bästa. Lita på mig.
Hej, Jude.
Vad tittar du på?
Blod.
Titta, det är blod här.
Blod…
Blod, blod, blod…
Jävla skit.
Är det ditt?
Ja, jag blödde bara näsblod.
Jävla skit.
Nej, säg inte så.
Förlåtmannen kommer att döda dig.
-Pappa! -Nej, nej… Vänta, Jude.
-Det där var nog inte sant. -Hur vet du det?
Det var nog nåt Portia sa för att skrämmas.
Du vet inget om vad som händer här.
-Pappa! -Sluta skrika, Jude.
Du vet att vi inte skriker i det här huset.
Kan du berätta varför du skrek?
Rachel har lockat fram Förlåtmannen med sitt blod. Han dödar henne.
Förlåt, jag blödde näsblod i natt och det måste ha droppat på golvet.
Förlåt, pappa. Jag vet inte hur han har fått reda på det där.
Jag vill inte höra.
God morgon, dr Cunningham.
Vänta.
Du också.
Vänta.
Se på mig.
Jag vill inte att du nånsin pratar om det där. Förstått?
Är det förstått?
Vad kommer att hända med henne?
-Hon ska gifta sig med farbror Nicky. -Och sen?
Bekymra dig inte för det, okej?
-Vänta, Jude! -Vi skriker inte i det här huset.
-Du måste äta. -Nellie stekte pannkakor till mig.
-Vilken sort? -Med chokladbitar.
Har Nicky sagt att du ska kalla vår pappa dr Cunningham?
Nej, jag ville väl bara vara artig.
Jag är också dr Cunningham, vet du.
Okej.
-Vill du att jag kallar dig det? -Givetvis.
Okej.
Vad skrattar du åt?
Jag kan inte avgöra om du skämtar eller inte.
Ska inte brudar ha vitt?
Vadå ingen klänning?
Kan nån ha råkat ta den?
Hur kunde du glömma brudklänningen, Rachel?
Det är ingen fara, Portia. Vi kommer på nåt.
Du måste knacka! Vi kunde ha varit nakna.
-Allihop? -Usch, sluta föreställa dig det.
-Har du hittat den? -Jag tror att vi glömde den.
Glömde ni klänningen i Chicago?
-Nej, vi tog med den. -Den är nog hos Hannah och Chad.
-Vilka är det? -Våra vänner i Cleveland.
-Har du vänner i Cleveland? -Har du frågat dem?
Ja. De jobbar, men det finns en extranyckel där så jag kör dit.
-Nej, det… -Vad romantiskt!
-Det tar väl åtta timmar dit? -Hur vet du det?
Jag vill göra det. Det är viktigt.
Nej, det är inte så viktigt. Jag kan ha nåt annat på mig.
Du måste ju ha brudklänning. Den där är på tok för dyster.
Jo, men jag har annat också.
Jag tycker att det är romantiskt av honom.
-Vi ses. -Är du säker på det här?
Ja, absolut.
Så får ni möjlighet att lära känna varandra också.
-Du kan ju prova min klänning. -Vilken bra idé!
Det var hemskt vänligt, mrs Cunningham, men jag…
Oj.
Vi kan väl se om Nicky hittar klänningen och vänta till imorgon?
Nej, vi har massor att fixa. På fredag är det repetitionsmiddag,
på lördag är det möhippa och på söndag vigsel.
Klänningen provas ut idag.
Den kan nog passa dig.
Okej.
Okej, det vore… Tack, gärna.
-Älskling. -Jag tycker att vi tar bort släpet.
Och ärmarna. Jag klipper av dem.
Är du säker?
Den måste in i midjan.
Min mamma hade sån midja. Det hade faktiskt jag också.
-Sluta, mamma. Du är jättefin. -Vet ni vad som förstör midjan?
-Uppsatt eller utsläppt hår? -Utsläppt.
Att få barn.
Skulle du hellre ha en smal midja än mig, mamma?
Så klart inte, älskling, men det vore trevligt att ha bägge.
Du hade ju lovat mig mormor Madelines diamantarmband.
-Jag behöver inte… -Du får det sen, Portia.
Strunt samma, det passar inte.
Jättefint.
Nell, jag fick precis syn på halsbandet.
Nej, vänta…
Tror du att moster Norah tar illa upp? Hon älskade släpet.
Det här handlar inte om henne.
Nej, det handlar ju om oss.
Den här ringen tillhörde min gammelmormor Eleanor.
-Den är jättefin. -Ja.
Menar du…?
Den är lite stor, men det funkar om du inte gestikulerar så mycket.
-Ja, men jag fick den där ringen av Nicky. -Den är jättefin.
Det betyder inte att du behöver ha den på bröllopet.
Förlåt, men det…
Det är kutym att hedra släktens kvinnor när man gifter sig.
Okej, förlåt.
Det är nåt som är fel.
Förlåt, jag uppskattar ert engagemang,
men jag undrar om det här verkligen är nödvändigt
när det bara blir vi på bröllopet.
Det kommer hundra gäster, Rachel.
Hundra gäster?
Nej, det var väl 90-nånting?
Ja, men bara familjen, som ni ville ha det.
Jag trodde att det innebar ni och kanske ett par farföräldrar.
Du vet ju hur familjer är.
Nej, gud… Det glömde jag, du har ju ingen familj.
Hon hade väl en pappa?
Vi har ingen kontakt. Men hundra gäster…
Det är komplicerat.
Om man bjuder faster Valerie, och det måste man ju göra,
så måste man ju bjuda hennes fyra syskon och deras respektive, och våra kusiner.
Så det går inte att hålla det så litet som ni ville, men det är fortfarande litet.
-Vet Nicky om det här? -Inte vet jag.
-Nellie? -Jag vet inte.
Det är spetsen.
Det har alltid blivit för mycket med både den och slöjan.
Vi behöver bara hitta det perfekta halsbandet.
Jo…
Jag tänkte ha mitt eget halsband med mammas förlovningsring på.
Allt blir perfekt. Du kommer inte ens att tänka på
att dina föräldrar inte är här och överlämnar dig.
Oroa dig inte.
Allt kommer att bli perfekt.
-Nu öppnar vi den här. -Det kan jag göra.
Nej, jag gör det. Jag behöver ingen hjälp.
-Rikta den inte mot oss. -Men herregud, Portia!
Förlåt.
Varför säger du förlåt?
Jag tar hand om det här. Bloda inte ner klänningen.
-Ta det lugnt och andas. -Nellie!
Jag klarar inte av att göra det här!
Min mormorsmor
gav det här till min mormor på hennes bröllopsdag.
Hon trodde att pärlorna var falska.
Kan du knepet med pärlor?
Man gnider dem mot tänderna.
Om de är släta är de falska.
Om de river som sandpapper…
…är de äkta.
Men mormor hade löständer, så hon kunde inte avgöra vad det var.
Hennes mamma…
…begravdes levande.
-Varför det? -Det var en olyckshändelse.
Det här kanske kan vara ditt "något lånat".
Det ska komma från mamman.
För att avvärja olycka i äktenskapet.
Det ska betyda otur att ha pärlor på bröllopet.
Och falska pärlor?
Vill du att jag gnider dem mot tänderna?
Ja.
De är äkta.
Det måste ha varit väldigt svårt att genomgå tonåren utan mor.
En mor absorberar sina barn.
Och vice versa.
Det där är helt rätt.
-Tack. -Det är perfekt.
Se på mig, vännen.
Jag är hemskt, hemskt ledsen.
Va?
För det som kommer att hända med er två.
-Mamma! -Jag kommer, vännen.
-Hej, älskling. Hur går allt där borta? -Bra… Bra.
Aj då…?
Jo… Nicky, visste du att det kommer hundra pers på bröllopet?
Va?
Jag bad dem ju att bara bjuda familjen.
Ja, men enligt din syster kommer det hundra gäster.
-Jag ber om ursäkt. -Det är nåt skumt.
De gav mig din mammas klänning och smycken som om det redan var planerat,
som om de verkligen vill ha ett bröllop men struntar i vem bruden är.
Som om de har ett brudformat hål och behöver en kropp att stoppa i det.
Jag vet inte varför, men de gråter hela tiden och det är jävligt obehagligt.
De viskar och gråter och undanhåller nåt för oss.
-Vänta, säger du att de gråter? -Ja, massor!
Din mamma bad om ursäkt. "Förlåt för det som kommer att hända."
Vad snackar hon om?
-Sa hon det? -Ja!
-Jag har ingen aning. -Snälla, kan du komma hit?
-Absolut, men klänningen då? -Jag bryr mig inte om den.
Jag ville inte att du skulle åka. Det var Nell, Portia och din mamma som ville det.
Vänder du om?
Ja, jag vänder på en gång. Förlåt att jag lämnade dig där.
-Tack. Jag älskar dig. -Jag älskar dig också.
ÖVERNATURLIGA RITUALER
-Allvarligt, hur tänker hon egentligen? -Så får hon inte göra.
Hon kommer att förstöra allt. Det förstod jag direkt.
Hon ville ha det där hemska halsbandet till mammas klänning. Glöm det!
Hon ska göra som hon blir tillsagd.
Dr Cunningham?
Hur står det till?
Varför har du hennes klänning?
Jaha, jag…
Jag fick inte av mig den.
Men varför har du den på dig?
Mrs Cunningham sa att jag skulle prova den.
De ville se om den passade.
Förlåt.
Det var inte min idé.
Ta av dig den.
Okej.
Det ska jag göra.
Ta av dig den.
Hej, det är Nicky Cunningham. Jag kan inte svara.
Lämna ett meddelande eller messa.
PENTOBARBITALNATRIUM
Hej.
Hittar du nåt intressant?
Förlåt.
Jag letar bara efter min brudklänning.
Kallt.
Förlåt?
Kallare.
Varmare…
Varmare.
Kallare.
Varmare…
Skållhett.
Bingo.
Det ser ut som en brudklänning, tycker jag.
Det är inte min klänning. Det är din mammas.
Har du tänkt ha den på dig i fyra dygn?
Nej.
Jag får inte av mig den.
Vill du ha hjälp?
Håll min banan.
Jag ska hjälpa dig.
-Hej, det är Nicky Cunningham… -Helvete! Svara då!
Lämna ett meddelande eller messa.
Hej, det är Nicky Cunningham. Jag kan inte svara.
Lämna ett meddelande eller messa.
Hej.
Jag försöker hålla mig lugn och bete mig normalt,
men det är nåt konstigt här. Min klänning är här nånstans.
Klädpåsen låg under sängen och en jävla bit av klänningen låg utanför Portias rum.
Nån har tagit mitt halsband och din bror har dödligt gift på rummet.
Jag vet inte vad han ska ha det till,
men kommer du inte snart, springer jag längs vägen tills du hittar mig
och sen kör vi raka vägen hem till Chicago. Ring mig.
Det är så tragiskt, så vem bryr sig?
Vad är det där för ljud?
-Hon kan prata! -Vilket ljud?
-Jag har hört det flera gånger… -Vilket ljud?
Det är grannarnas snöplog.
Men det har låtit hela dagen.
Då har de väl plogat hela dagen.
Är det nåt problem?
-Jag hörde inget. -Nej, vad helvete?
Skratta inte.
Var är Boris?
Han vilar. Han har varit ur gängorna hela dagen.
Ska du inte äta?
Är du inte hungrig?
Hon pratar inte, hon äter inte…
Ingen fara, vännen.
Ursäkta, Nicky ringer.
Jag ska bara ta det. Jag kommer strax.
Hej.
Nej!
Nej, vänta!
Kom tillbaka!
Vänta!
Stanna! Stanna!
-Kör! -Vad är det som händer?
Det är nåt jävligt sjukt på gång här.
De vill inte att jag gifter mig med dig. De vill typ offra mig till djävulen.
Jag tror att din pappa är Förlåtmannen.
Han håller på att gräva en grav. Vi måste härifrån.
-Snälla, nu! -Ta det lugnt.
Du måste tro mig, Nicky. Kan vi köra härifrån?
Jag är här hos dig. Jag är här.
Jag behöver bara förstå vad det är som har hänt.
-Jag behöver prata med dem. -Nej, du måste tro mig!
Jag kommer snart.
Jag lämnar bilnyckeln i. Kör om du vill.
-För helvete, Nicky! -Jag kommer snart.
Helvete!
Herregud, herregud…
Men vad…?
Min fru är döende.
Hon har en mycket aggressiv hjärntumör.
När vi fick diagnosen genomgick hon strålbehandling och kraniotomi,
men den kom tillbaka, så…
Hon bestämde att hon vill lämna oss på sina egna villkor.
Vi har planerat för hennes död i några månader nu.
Och sen ringde Nicky
och berättade om förlovningen,
och såg så mycket fram emot att ha bröllopet här.
Och vi kände att det var så fint att få en sista…
…stor familjetillställning tillsammans…
…innan Victoria lämnar oss.
Det är därför bröllopet behöver bli stort, Rachel.
Det är hennes sista fest.
Vi tänkte berätta det för dig, Nicky.
Gubben.
Men du var så glad över bröllopet och er framtid…
…att det inte var läge.
Det är så de gör, de skyddar lilla Nicky från sånt som är jobbigt…
Julian.
Låt det vara.
Jag har gjort allt jag har kunnat, men jag är dödsdömd.
I sinom tid kommer den att förändra mig som person, och det vill jag inte.
Mina barn ska inte behöva se det.
Förlåt att det gick överstyr.
Nej, det är jag som ska be om ursäkt. Jag känner mig…
…hemsk som har sabbat planen för er.
Nej, du är nog precis vad den här familjen behöver.
Du kan hålla oss ärliga.
Mamma!
-Jules. -Kom hit.
Herregud, förlåt.
-Förlåt. Allt kommer att bli bra. -Det kommer att bli perfekt.
Det är ingen fara.
Jag tog hand om det här åt dig så att det inte skulle komma bort i röran.
Tack.
Det är bara en sak som jag inte förstår.
Jag hittade min brudklänning…
…på en läskig halmdocka i skogen.
Har det nåt med det här att göra?
Fan också…
Faster Portia sa att Förlåtmannen dödar brudar och vänder dem ut och in.
Jag ville bara skydda Rachel. Jag lurade honom så att han inte skulle skada henne.
Säg förlåt för att du förstörde klänningen och skrämde Rachel.
Förlåt för att jag förstörde din klänning och skrämde dig.
Det är ingen fara.
Du, gubben…
Förlåtmannen finns inte.
Det är bara nåt jag hittade på när jag var i din ålder
för att skrämma farbror Nicky och faster Portia.
Men du tror väl på det, pappa?
Nej.
Nej, det gör jag inte.
Det gör ingen.
Varken mormor eller morfar,
Nellie, Nicky eller Portia,
eller Rachel.
-Det är inte på riktigt. -Det är helt enkelt inte på riktigt.
Säg det själv.
Förlåtmannen finns inte.
Rachel…
Förlåtmannen finns inte.
-Förlåtmannen finns inte. -Förlåtmannen finns inte.
Förlåtmannen finns inte.
Undertexter: Karl Hårding