ЧОТИРИ ДНІ ДО «ТАК»
Я хочу сказати кілька слів
на початку тижня, присвяченого вашому коханню.
І для мене велика честь, що ви вирішили одружитися тут,
у Самерхаусі,
як мої сестри і я раніше.
І я рада передати естафету моєму доброму
й ніжному синові.
Хлопчику мій.
Ти народжений для любові.
Ти завжди був тим,
хто дивиться душею, а не очима.
Навіть коли ти був маленьким,
бували ночі, коли весь світ замовкав,
у темряві були лише ми з тобою.
І ти будив мене тихим плачем,
ніби кликав мене не тому, що потребував чогось,
а тому, що хотів поділитися чимось зі мною.
І я тоді обіцяла завжди захищати такого тебе.
Такого милого,
чистого тебе.
Я хочу дещо вам сказати.
У шлюбі
дайте обітницю
дивитися на душу, яку бачите перед собою,
як на щось найважливіше, святе.
Бо час — нестримна сила.
І робитиме все можливе, щоб знищити вас.
І зрештою
він переможе.
Тому жертвуйте чимось поверховим:
одноденними настроями,
дрібними вподобаннями —
заради чогось найчистішого, найглибшого.
Приймайте та пробачайте проступки одне одного.
Хай вас ніщо не розлучить,
навіть щось жахливе.
От яким має бути кохання вашого життя.
Кохання вашого життя.
А тепер тост!
За мого любого сина Нікі
та його наречену Рейчел, яку він ховав від нас.
Тепер твоє завдання —
захищати душу поруч із тобою.
Шлюб — це могутнє злиття душ.
Вони наче зшиваються разом.
І в неправильному союзі
людині може здаватися, що вона прикута до затонулого корабля
на дні океану.
А правильний союз
схожий на
безсмертя.
-Вип'ємо за безсмертя. -Будьмо.
-Будьмо.
-Чудова промова, мамо. Овва. -Будьмо.
-Будьмо, мамо. -Чудово.
Що за чорт?
НЕ ВИХОДЬ ЗА НЬОГО
-Ти не знаєш, від кого це? -Ні. Це було в пошті.
Я ще не отримував листів з погрозами.
Може, це від Джесс?
-Ні. -Вона намагалася підпалити твою квартиру?
Ні, підпалити себе в моїй квартирі.
-Рейчел. Це… -Що?
У тебе жахливий смак.
Може, це від якоїсь твоєї колишньої.
-Ні. -Так.
Від конкретної колишньої, яка теж тут.
-Я кажу… -Від Нелл?
А якщо з мене хтось знущається? Твої рідні мене не знають.
Вони знають мене, ясно? А я кажу, що люблю тебе.
Що кохаю тебе до смерті.
Так, але ти для них як бог.
Як твоя мама каже про тебе. Ідеальний, ідеальний хлопчик.
Вона дозволить ідеальному синові одружитися з незнайомою дівчиною?
Я не питаю дозволу. Я хочу з тобою одружитися.
Нікі.
І ти хочеш зі мною одружитися, так? Хіба це не головне?
Гаразд.
Взагалі ця записка… Покажи.
Вона про те, що я не вартий тебе, правда?
Не виходь за нього. Це про мене. Це проти мене.
Яка різниця, що думає якийсь анонім?
Але мені є різниця, що думає твоя мати.
Чи я належним чином захищаю твою душу?
-Не знаю, що це означає. -Чи я кохаю тебе таким, який ти є?
Чи змінюю тебе все більше й більше,
і колись ти не впізнаєш себе, засмутишся й покинеш мене?
Рейчел. З нами цього не станеться. Ми не такі.
Чорт, де моя сукня?
Що? Вона там.
Її там немає?
Ні.
Клянуся, вона була тут уранці. Висіла поруч із твоїм костюмом.
Ми не залишили її в Ханни й Чеда? Ми брали її, щоб показати їм.
Ти точно приніс її назад?
Думаю, так. Можливо, залишив у машині.
Можливо, хтось її забрав.
Вони б цього не зробили. Ніхто не хоче зірвати наше весілля.
А я на 99 % упевнена, що ми ніде не забули сукню.
Я ще раз перевірю в машині. Не думаю, що хтось її забрав.
Гаразд, тоді де вона?
Я не знаю. Не знаю.
Гей, ми одна команда, ясно?
Обійми мене. Добре?
Я спитаю, хто бачив сукню.
Я обшукаю будинок. Ми її знайдемо.
Вона десь тут. Гаразд?
-Вона тут. Знайдемо. -Так.
Ми все з'ясуємо, гаразд?
І до біса цю дурню, так? Цей гість навіть не підтвердив, що буде.
СКОРО ТРАПИТЬСЯ ЩОСЬ СТРАШНЕ
Не знаю, що вона сказала вчора нареченій Нікі.
Гадаю, я зайшов, перш ніж вона щось сказала,
але я не впевнений.
Вибач. Тобі не здається, що Нікі має знати, щоб підготуватися?
Ні!
Це повністю порушить наш план. Ми робимо це заради Вікторії.
-Знаю. Авжеж. -Вона цього хоче.
Вона буде страшенно пригнічена, якщо Нікі дізнається.
Прошу тебе, стеж за всіма, особливо за нареченою.
Я спробую. Довірся мені. Я зможу.
Привіт, Джуде.
На що дивишся?
Кров.
Там кров. Бачиш?
Кров.
Чорт.
Вона твоя?
Так, просто пішла кров з носа.
От чорт.
Ні. Ні, не кажи це слово.
Спокутник тебе вб'є.
-Тату! -Ні.
Джуде. Чекай.
-Не думаю, що це правда. -Звідки ти знаєш?
Тітка Порша розповіла цю історію, щоб нас налякати.
Ти нічого не знаєш про те, що тут відбувається.
-Тату! -Джуде, годі кричати.
У цьому будинку не кричать. Ти це знаєш.
Скажеш мені, чому ти кричав?
Рейчел викликала Спокутника кровотечею. Тепер він її вб'є.
Вибачте. Вчора в мене пішла кров з носа, і, мабуть, лишилася на підлозі.
Вибач, тату. Не знаю, звідки він про це знає.
Я не хочу це чути.
Доброго ранку, докторе Каннінґем.
Чекай.
Ти теж. Чекай.
Чекай.
Дивися на мене.
Я не хочу, щоб ти про це говорив. Розумієш?
Ти розумієш?
Що буде з нею?
Вона вийде за дядька Нікі.
А потім?
Не хвилюйся про це, гаразд?
Гей. Чекай. Джуде, куди ти йдеш?
-Кричати не можна. -Сядь поїж.
Неллі посмажила мені млинців.
-Яких? -З шоколадною крихтою!
Нікі просив називати нашого тата доктором Каннінґемом?
Ні, просто, по-моєму, так буде ввічливо.
Знаєш, я теж доктор Каннінґем.
Так.
Вибач. Хочеш, щоб я тебе так називала?
Авжеж.
Добре.
Що тут смішного?
Не знаю, жартуєш ти чи ні.
Хіба наречені не мусять бути в білому?
Як це — немає сукні?
Думаєш, хтось міг її викрасти?
Рейчел, як ти могла забути весільну сукню?
Поршо, все гаразд, люба. Ми щось придумаємо.
Боже, треба стукати. Ми могли бути голі.
Усі ви?
Фу. Нащо ти це уявляєш?
-Не уявляю. -Знайшов?
Здається, ми її забули, Рейч.
Ви забули сукню в Чикаго?
-Не в Чикаго. -Ми забули її в Ханни й Чеда.
-Хто такі Ханна й Чед? -Друзі, у яких ми жили в Клівленді.
-У вас є друзі в Клівленді? -Ти їх питав?
Вони на роботі, але в їхньому будинку є запасний ключ.
-Я поїду назад. -Ні, це…
Це так романтично.
Вибач, хіба це не вісім годин їзди?
-Звідки ти це знаєш? -Я хочу це зробити, гаразд? Це важливо.
Неправда. Усе нормально. Я можу одягнути щось інше. Це не…
На весіллі потрібна весільна сукня, Рейчел. А не оця. Ти як у жалобі.
Ну, в мене є й інший одяг.
По-моєму, це романтичний вчинок.
-До зустрічі. -Ти впевнений?
Що? Так, звичайно.
А ти матимеш шанс ближче з ними познайомитися. Так.
Може, приміряєш мою сукню?
Чудова ідея!
Боже, місис Каннінґем. Це так мило з вашого боку. Я просто…
Овва.
Подивимося, чи Нікі знайде сукню, а завтра зробимо примірку.
Але завтра не буде часу.
Справ багато. У п'ятницю репетиційна вечеря.
У суботу дівич-вечір. Неділя — великий день. Сьогодні примірка сукні.
Гадаю, вона тобі підійде.
Так.
Так, я з радістю… Будь ласка. Дякую.
-Люба. -Гадаю, треба прибрати шлейф.
І рукава. Я відріжу рукава.
Точно?
Треба звузити в талії.
У моєї матері була така талія. Ну, в мене була така талія.
Мамо, припини. Ти красуня.
-Знаєш, що псує талію? -Підколи волосся. Чи воно буде розпущене?
-Розпущене. -Підколи.
Народження дітей.
Мамо, ти б вибрала тонку талію чи мене?
Звісно, тебе, доню. Але добре було б мати й те й те.
Мамо, ти ж обіцяла мені діамантовий браслет бабусі Медлін.
-Мені не треба… -Поршо, потім забереш.
Що ж. Тобі не личить.
Яка краса.
Нелл?
Я просто дивлюся на намисто.
-О. -Ні. Чекай, це…
Тітка Нора не розлютиться? Вона любила шлейф.
Байдуже. Це не для неї.
Маєш рацію. Це для нас.
Ця каблучка належала моїй прабабусі Елінор.
Яка краса!
Так.
Тобто замість…
Вона трохи завелика,
але можна носити, якщо сильно не жестикулювати.
Але цю каблучку подарував мені Нікі.
Вона приголомшлива.
Але її необов'язково надівати в день весілля.
Вибачте, але хіба…
Треба шанувати жінок з родини чоловіка, з яким одружуєшся, Рейчел.
Так. Вибачте.
Тут щось не так.
Вибачте. Я вдячна вам за ентузіазм.
Але це мені здається необов'язковим,
якщо на весіллі будемо тільки ми.
Рейчел, приїде сто людей.
Приїде сто людей?
Ні, 90 з чимось.
Так, але лише рідні, як ви й хотіли.
Я думала, що рідні — це лише ви й, можливо, бабусі й дідусі.
Ти ж знаєш, родина є родина. О боже.
Я зовсім забула. У тебе немає рідних.
Я думала, у неї є батько.
Ну, я… Ми не спілкуємося. Сотня людей…
Це складно, так?
Бо якщо запросити тітку Валері, а її треба запросити,
то треба запросити чотирьох її братів і сестер з партнерами,
їхніх дітей, наших кузенів, тому… Неможливо організувати
зовсім невелике весілля, та воно все одно невелике.
Нікі про це знає?
Я не в курсі. Неллі?
-Не знаю. -Проблема в мереживі.
З фатою виходить занадто.
Забагато елементів.
Треба знайти ідеальне намисто.
Я хотіла надіти своє намисто,
бо на ньому обручка моєї матері.
Усе буде ідеально, ти навіть не помітиш
відсутності твоїх батьків.
Не хвилюйся.
Усе буде ідеально.
Відкоркуймо її!
-Дай я. -Не треба, я сама.
-Поршо! -Мені не потрібна допомога!
-Не цілься в нас. -Я не цілюся.
Господи! Поршо!
Бляха!
Боже мій.
-Пробач мені. -Чому ти перепрошуєш?
Усе гаразд. Я допоможу. Не заплямуй сукню кров'ю.
-Видихай. -Неллі!
Навряд чи я зможу. Я не можу так з нею вчинити.
Так, знаю.
Моя прабабуся
подарувала це моїй бабусі
в день її весілля.
Вона думала, що перли фальшиві.
Знаєш, як перевіряють перли?
Треба потерти ними зуби.
Якщо вони гладкі, то фальшиві.
А якщо шорсткі, як наждачний папір,
вони справжні.
Звісно, в бабусі були штучні зуби, тож вона не могла відрізнити.
Її матір
поховали живцем.
Що? Чому?
Випадково.
Може, це
буде твоїм «чимось позиченим».
Це має бути від матері.
Щоб уникнути нещастя в шлюбі.
По-моєму, перли на весіллі — погана прикмета.
А фальшиві перли?
Хочете, щоб я потерла ними зуби?
Так.
Вони справжні.
Мабуть, було важко
у підлітковому віці без матері.
Мати розчиняється у своїх дітях
і навпаки.
Ти виглядаєш саме так, як треба.
Дякую.
Ідеально.
Подивися на мене, люба.
Пробач.
Що?
За те, як це вплине на вас обох.
Мамо!
Іду, дитинко.
-Привіт, кохана. Як справи? -Добре.
Ой-йой.
Нікі, ти знав, що на весілля приїде 100 осіб?
Що?
Я сказав запросити лише рідних.
За словами твоєї сестри, це 100 осіб, і…
-Вибач. -Відбувається щось дивне.
Мене одягли в сукню твоєї матері. Її підрізали й підшили.
Дали мені аксесуари, наче все за планом.
Здається, вони дуже хочуть весілля,
але їм байдуже, хто піде до вівтаря,
аби хоч хтось. Є порожнеча у вигляді нареченої,
й потрібне тіло, щоб її заповнити.
Не знаю чому, але вони постійно плачуть,
і мене це лякає.
Вони шепочуться й плачуть, вони щось від нас приховують.
Чекай. Усі плачуть?
Так, сліз багато.
-Ти про що? -Твоя мати перепросила.
Сказала: «Пробач за те, як це вплине на вас».
Що таке? Про що вона?
-Вона так сказала? -Так!
-Не знаю. -Можеш повернутися сюди?
Авжеж. А твоя сукня?
Мені начхати на сукню.
Я в сукні твоєї мами. Я не хотіла, щоб ти їхав.
Цього хотіли Нелл, Порша і твоя мама.
-Гаразд. -Ти розвертаєшся?
Розвертаюся. Вибач, що залишив тебе там. Я скоро повернуся.
-Гаразд. -Гаразд?
-Дякую. -Гаразд.
-Кохаю тебе. -А я тебе.
ПРАКТИКА НАДПРИРОДНОГО РИТУАЛУ
Ні, я серйозно. Про що вона думала?
-Не розумію. -Так не можна.
Ні, і…
Вона все зіпсує. Точно. Я зрозуміла, щойно побачила її.
Вона хотіла надіти огидне намисто з маминою сукнею. Я проти.
Вона зробить те, що їй скажуть, якщо знатиме, що так треба.
Докторе Каннінґем?
Як справи?
Чому ти в її сукні?
О, я…
Я не змогла її зняти.
Навіщо ти її наділа?
Бо місис Каннінґем наказала її надіти.
Мене попросили приміряти її.
Вибачте.
То була не моя ідея.
Зніми.
Добре.
Зніму.
Зніми її.
Привіт, це Нікі Каннінґем. Я не можу відповісти.
Залишіть повідомлення або напишіть.
ПЕНТОБАРБІТАЛ НАТРІЮ
Привіт.
Знайшла щось цікаве?
Вибач. Я просто шукала свою весільну сукню.
Холодно.
Вибач, що?
Холодніше.
Тепліше.
Холодніше.
Тепліше.
Гаряче.
Бінго.
По-моєму, схоже на весільну сукню.
Це не моя сукня. Це твоєї матері.
Ти плануєш ходити в ній наступні чотири дні?
Ні.
Я не можу її зняти.
Допомогти?
Тримай мій банан.
Я тобі допоможу.
-Це Нікі Каннінґем. -Чорт!
-Я не можу відповісти. -Відповідай!
Залишіть повідомлення або напишіть.
Привіт, це Нікі Каннінґем. Я не можу відповісти.
Залиште повідомлення або напишіть.
Агов,
слухай, я стараюся себе не накручувати.
Я стараюся поводитися добре й нормально.
Але, Нікі, щось точно відбувається. Моя сукня десь тут.
Я знайшла чохол під ліжком
і клаптик своєї сукні біля кімнати Порші,
хтось украв моє намисто,
а у твого брата в кімнаті — смертельна ін'єкція.
Я не знаю, навіщо це все,
але якщо ти скоро не повернешся, я побіжу по шосе,
поки не зустріну тебе, і ми повернемося в Чикаго.
Передзвони мені. Бувай.
Це трагічно, але яка різниця?
Що це за звук?
Вона вміє говорити.
-Який звук? -Цей звук.
Який звук, Рейчел?
Це сусіди ввімкнули снігоочисник.
Але це триває весь день.
Снігоочисник працює весь день?
Це проблема?
Я не чую жодного звуку.
Що за чорт?
Не смійся.
Де Боріс?
Він відпочиває. Йому весь день було погано.
Ти нічого не їстимеш?
Не голодна?
Вона не говорить. Вона не їсть.
Не хвилюйся, люба.
НІКІ ДЕ ТИ ЧОМУ ПОВІДОМЛЕННЯ НЕ ДОХОДЯТЬ
Вибачте. Нікі дзвонить. Я відповім і зараз повернуся.
Привіт.
Ні!
Ні! Чекай!
Зачекай!
Чекай!
Зупинися!
-Їдь! -Що сталося? Скажи!
Що відбувається?
Нікі, тут діється якесь безумство.
Вони не хочуть, щоб я вийшла за тебе. Вони хочуть
принести мене в жертву дияволу.
-Гадаю, твій тато — вбивця Спокутник. -Що?
І він копає могилу отам. Їдьмо негайно, будь ласка.
-Гей. Ні, чекай. -Будь ласка. Негайно!
-Нікі. Повір мені. -Повільніше.
-Гаразд. Так. -Просто їдьмо.
Гаразд, я з тобою. Я тут.
Я розберуся, гаразд? Мені треба дізнатися, як це сталося.
Треба з ними поговорити.
-Повір мені. -Треба з'ясувати, як це сталося.
-Зараз повернуся. -Їдьмо!
Я залишу ключі. Хочеш їхати — їдь.
-Ні, Нікі, чорт забирай! -Я зараз повернуся.
-Гаразд? -Чорт!
О боже.
Боже мій.
Що? Ні.
Моя дружина помирає.
У неї агресивна пухлина мозку.
Коли поставили діагноз,
їй робили опромінення, краніотомію, а потім недуга повернулася.
Отже…
Тоді вона вирішила, що хоче піти на своїх умовах.
Ми планували її смерть уже кілька місяців.
А потім подзвонив Нікі
з новинами про заручини,
і він був такий радий, що влаштує весілля тут.
І ми подумали: як добре, що Вікторія зможе побачити
останнє велике родинне свято,
перш ніж покине нас.
Ось чому весілля має бути великим, Рейчел.
Це її останнє свято.
Ми хотіли тобі сказати, Нікі.
Дорогенький.
Ти так радів весіллю й чекав кращого майбутнього,
ми подумали, що не час казати тобі.
Вони постійно так роблять.
-Захищають маленького Нікі від горя. -Джуліане.
-Байдуже. -Я зробила що могла.
-Коли є сім'я… -Але це смертний вирок.
Хвороба змінить мене,
і я не хочу, щоб це сталося.
Я не хочу, щоб мої діти це бачили.
Вибач, що все вийшло з-під контролю.
Ні, це ви вибачте. Я почуваюся…
Мені шкода, що я зірвала ваш план. Я…
Ні, думаю, саме ти потрібна цій родині.
Ти допоможеш нам бути чесними.
Мамо.
-Джулзе. -Іди сюди.
Мої любі діти. Мені так шкода.
Мені шкода. Усе буде добре.
Усе буде бездоганно.
Усе гаразд.
Гей. Це я його забрала.
Не хотіла, щоб воно загубилося.
Дякую.
Я не розумію лише одне.
Я знайшла свою весільну сукню
на жахливому опудалі в лісі.
Як це пов'язано з усім цим?
О чорт.
Тітка Порша сказала, Спокутник убиває наречених і вивертає їх навиворіт.
Я зробив це для захисту Рейчел. Я обдурив його, щоб він не кривдив її.
Перепроси Рейчел за те, що зіпсував її сукню й налякав її.
Рейчел, вибач, що я зіпсував твою сукню й налякав тебе.
Усе гаразд.
Слухай, малий.
Спокутника не існує.
Це просто…
Це я вигадав, коли був таким, як ти,
щоб налякати дядька Нікі й тітку Поршу.
Ні, але ти віриш, що він існує, тату?
Ні.
Ні, не вірю.
Ніхто не вірить.
Ні бабуся, ні дідусь.
Ні Неллі,
ні Нікі, ні Порша,
ні Рейчел.
Це неправда.
Його не існує.
Це вигадка.
Повторюйте за мною.
Спокутника не існує.
-Спокутника не існує. -Спокутника не існує.
Рейчел.
-Спокутника не існує. -Спокутника не існує.
Спокутника не існує.
-Спокутника не існує. -Спокутника не існує.
Спокутника не існує.