Добре.
ТРИ ДНІ ДО «ТАК»
ВИБАЧТЕ, ЩО Я ДУМАЛА, НІБИ ВИ ХОЧЕТЕ МЕНЕ ВБИТИ
Ви не уявляєте, як для мене важливо те, що ви прийняли мене в сім'ю,
і я просто хочу подякувати.
І…
Нічого. Я просто… Надіюся, ти мені пробачиш.
Я вже не граюся з такими іграшками.
Я хочу відеокамеру. Добру.
Ну, я не… Це був просто жест.
Тоді напиши це в листівці.
Слушна думка.
У шухляді для дрібниць багато листівок.
Дякую.
-Вибачте, мем. -Чорт забирай!
Привіт. З ким розмовляєш?
Дзвоню в нейрохірургію лікарні Джона Гопкінса.
Говорив з типом із Сан-Франциско. Він не допоможе.
Ще подзвоню відомому хірургу з Парижа.
-Він провів перспективні дослідження. -Навіщо?
-Щоб допомогти мамі. -Не думаю, що вона хоче допомоги.
Знаєш, що я зрозумів? Це пухлина мозку.
Пухлина збиває її з пантелику.
Затуманює її розум.
Знаєш, я просто… Це логічно.
Вона почувається добре.
Вона схожа на себе,
окрім одного божевільного рішення, яке вона прийняла, і я…
Їй не треба помирати.
Їй потрібен найкращий нейрохірург у світі.
Чому Джулз не дзвонить усім, кого знає?
Він може знати когось, хто знає лікаря в «Сінай».
Прийми душ і одягнися.
Я зараз зайнятий.
-Це важливо! -Нікі.
Для мене це найважливіше.
Відкладемо весілля.
Ти серйозно?
Щоб ти зосередився на тому, що для тебе важливіше.
-Я не це мав на увазі. -Я теж.
Просто мама шокувала тебе новиною,
і так, це важливіше, ніж весілля. І…
Я не знаю. Може, не варто одружуватися за таких обставин.
Іди сюди.
Хто це?
Що це за малюк?
Це моє дурне вибачення за те, що безтактно розкопала твою сімейну таємницю.
НАВІКИ
Влаштуймо весілля цього тижня, як планували.
Для нас це нічого не змінює.
Так.
Але ж ні, тобто…
Це багато чого змінює.
Це не стане на заваді нашому весіллю.
Я з тобою.
-Справді? -Я з тобою.
Навіки?
Навіки.
О! Порша!
Де сукня? Її треба підшити.
У мене 500 справ. Нікі, облиш її!
Столяр привіз вісім столів…
-Нікі, годі. -Я допомагаю.
-Треба узгодити меню з кейтерингом. -Я допоможу.
Що?
Я допоможу.
Сукня там.
Костюм Нікі там. Що ще треба?
І, Поршо, я так тобі й не подякувала…
-Я бачила твій торт. -…за все…
-Так. -І листівку читала.
Знаєш, що найдивніше? Скажи мені, будь ласка.
Ти думала, ми тебе вб'ємо?
Це якийсь божевільний висновок.
Тебе раніше намагалися вбити чи що?
-Ні. -Тоді чому ти так подумала?
Просто так працює мій мозок.
Зараз я відчуваю,
що хтось стоїть за цими дверима.
Я тебе погуглила.
Тебе наче не існує.
Ні соцмереж, ні LinkedIn, ні шкільної спортивної статистики.
-Не займалася спортом чи не мала успіху? -Я навчалася вдома.
Тож я займалася спортом, щоб не бути цілковитою дивачкою.
Але, здається, не допомогло.
А я — твоя протилежність.
Я ніколи не думала, що мене хочуть убити.
-Овва. Коли ви все встигли? -Гей.
Що це таке? Кедр мав бути з необробленим краєм.
А це схоже на палиці.
У нас стильне весілля, а не «Bідьмa з Блep».
Ви це замовили. Рустикальний бук.
Рустикальний бук.
Озирнися навколо. Що тут буде рости?
Тема весілля — ліс кохання. Можна поговорити з Домініком?
Він не консультує після схвалення проєкту. Ви схвалили.
Ні, я не схвалювала. У мене інше бачення.
Поршо. Іди сюди. Дивися.
Гадаю, це виглядатиме справді гарно.
-Ні. -Так.
Це встановлять отут.
Думаю, у них є план. У вас є план.
Звісно, у нас є план. Ця палиця туди, та палиця туди.
-Чайових я йому не дам. -Буде арка.
Поршо, здається, квіти дуже гарні.
-Думаю, це теж буде гарно… -Це не ті квіти, Рейчел.
Що?
Вони штучні. Справжні привезуть у день весілля.
Що? Поршо, це божевілля.
Композиція ідеальна.
Усе готово. Чому б не використати її?
Потрібні справжні квіти, Рейчел.
Хочеш, щоб весілля було як у лікарняній приймальні?
Я зробила цю композицію заздалегідь, щоб її побачити.
Ми завжди хотіли зимове весілля в Самерхаусі.
Обговорювали колірну гаму.
Теракота, шавлія, зелений і білий.
Але теракоти забагато, шавлії замало. Тримай.
Гадаю, це…
По-моєму, вони ідеальні.
Тобі не можна займатися квітами. Ти принесла білі лілії, похоронний букет.
-Чорт. Я не знала. -Авжеж, не знала.
Бо навчалася вдома, в якійсь канаві чи що.
Овва.
-Дякую. -Знаєш, я тебе зовсім не розумію.
Хто твоя дружка? Під яку пісню підеш до вівтаря? Хто тебе поведе?
Усе гаразд, Поршо. Справді…
-Я маю про це турбуватися. -Не турбуйся.
Бо ти не турбуєшся, а хтось має турбуватися.
Гаразд.
Гаразд. Я…
Піду до вівтаря сама.
Не знаю. Я ще не знаю, під яку пісню,
але обіцяю якусь вибрати.
Гаразд?
Будеш моєю дружкою?
Зробиш це для мене?
Дзвонили з ресторану: немає інформації, хто що їстиме.
Гаразд. Чудово.
Тоді я спитаю всіх, що вони хочуть. Які варіанти?
Курка чи риба.
Гаразд. А овочі?
Я тебе підпалю.
СКОРО ТРАПИТЬСЯ ЩОСЬ СТРАШНЕ
Заходь. Допоможи мені.
По-твоєму, яке фото найкраще передає його характер?
Він такий милий.
Оце.
А твоїх фото в мене немає.
Ні. Не хвилюйтеся. Усе гаразд.
Ні. Будь ласка.
Я не хочу вас турбувати. Просто прийшла запитати:
ви хочете
курку чи рибу на весіллі?
Я хочу, щоб мене поховали з усією родиною.
Хочеш її?
Я відпускаю свою прив’язаність до всіх речей.
Дякую.
Ви не знаєте, де доктор Каннінґем?
Мабуть, у підвалі, займається собакою.
Він закінчив могилу, йому треба зосередитися на чомусь іншому.
Я не проти, якщо він хоче так провести останні дні зі мною.
Можна дещо запитати?
Думаєте, всі
нормально переживають? Ну…
вашу смерть?
Хіба це можливо? Тобто…
Вони могли б обговорювати це між собою.
Звертатися одне до одного по підтримку.
Могли б осмислити це разом з вами.
Для таких ситуацій є доули, здатні допомогти…
Ти це осмислила?
Що? Вашу смерть?
Свою. Тобто твоєї матері.
Мама померла, як я була ще малям. Нічого було осмислювати.
Я знаю,
що ти росла без матері.
Але думати, що можеш не переживати горе, лише тому, що не знала матері,
трохи наївно.
Горе не зникає, якщо заплющити очі.
Ти існуєш не сама по собі. Ти з'явилася…
звідкись, а коли помреш, залишиш щось після себе.
«Нічого не лишилося»?
Ти лишилася.
Я буду й те й те.
І курку, і рибу. Чому ні?
Не можна спати у ванні.
Я не спав.
У коледжі я робила дівчині штучне дихання. Натискання на груди й таке інше.
Так, це і є штучне дихання.
Дівчина потонула, Джулзе.
Угадай як?
Вона заснула у ванні.
Знаю. Ти вже розказувала.
Я знаю про всі події з твого життя.
Знаєш, чому Рейчел думала, що ми хочемо її вбити?
Не знаю. Вона поводиться до біса дивно.
І тобі, мабуть, це подобається, еге ж?
Твій Спокутник…
Нелл, чому я хочу спокійно полежати у ванні, а ти думаєш:
«Я прийду сюди й колотиму Джулза зубочисткою знову й знову,
поки він не спливе кров'ю»?
От на що це схоже.
Це Порша розповіла про Спокутника.
Порша завжди прагне бути в центрі уваги.
Порша все зіпсувала. Поршу ніхто ні в чому не звинувачує.
Та нехай.
Нехай.
Я не винен, що Нікі приваблюють
психологічно зламані, зациклені на собі дівчата.
Він обожнює дівчат, які ним маніпулюють.
А він думає, що рятує їх.
Я просто намагаюся бути спокійним.
Чому ти порушуєш мій спокій?
Я купаюся.
Раніше ти був добрішим.
Ти хотіла доброго? Треба було одружитися з іншим чоловіком.
Але в тому-то й річ, Неллі. Ти не хочеш добрих.
Прикро тебе засмучувати,
але ти теж не добра.
Тобі не подобається Нікі, який приймає удари.
Тобі потрібен той, хто б'є у відповідь. Це правда.
-Іноді добре бути з кимось добрим. -Ну, іноді я добрий.
Що?
Кажи.
Хіба ми не дали обітницю бути завжди чесними попри все?
І ми дотримуємося своїх обітниць, так?
Скажи.
Або втопи мене.
Втопи мене.
Так.
О, вибачте. Боже. Пробачте.
Ні. Не йди. Хвилинку.
Гаразд. Ти хочеш, щоб я сказала.
Твоєї матері не стане за місяць,
а ти ще не проробив цю травму.
Ти нічого досі не проробив, так?
Ні останній невдалий шлюб, ні ревнощі до брата,
ні, можливо, вигаданого, можливо, справжнього серійного вбивцю,
який тебе переслідує, відколи ти був у віці Джуда,
і відтоді ти перестав рости й дорослішати.
Ти маєш проробити свої травми.
Бо все навколо тебе почне розвалюватися.
Хочеш, щоб твій син був схожий на тебе, Джуліане?
Так! Чого ти хочеш?
Вибачте. Я не хотіла заважати. Це просто… Це дурість.
-Ні. -Не знала, що він у ванні.
З тортом вийшло добре.
-Добре. Неллі любить усе добре. -Ігноруй його. Це ключ до здорового шлюбу.
Це дурість. Кейтеринг питає:
ви хочете курку чи рибу?
Курку.
Рейчел, ти написала обітниці?
Поки що ні.
Ось ключ до здорового шлюбу.
У наших обітницях ми з Неллі поклялися завжди бути чесними, тож я кажу щиро:
«Кохана, іноді я фантазую про те, щоб найняти тобі кілера».
О, коханий.
Навіть у фантазіях ти сам нічого не робиш?
Яка буде риба і що за страва з курки?
Я не знаю.
Не знаєш? А як відповісти, не маючи інформації?
Не будь козлом. Він їстиме рибу.
Напиши весільні обітниці.
-Вибач. -Вибач.
На що ти дивишся?
Що там?
Джуде.
Я тобі дещо принесла.
Здається, там хтось є.
-Га? -Здається, там хтось є.
Гей. Ні, все гаразд.
Мені знайоме це відчуття, але там нікого немає.
А нащо замикати двері?
Ось.
Бачиш?
Я не знаю, але іноді краще не відмикати замкнені двері,
бо там може бути щось таке, чого тобі знати не варто. Ось, дивися.
Гей.
Так?
Ця камера не нова й не добра,
але колись вважалася новою й доброю. Тож…
Ходімо.
Це вже щось.
Її розум затуманений через пухлину мозку.
І ти здаєшся? Так?
-Плюєш… -Вибачте.
…на 40 років шлюбу, на людське життя, на життя мами, на свою сім'ю.
-Кінець. Ти здався. -Я не здався.
Я не здався, Нікі.
У шлюбі ми ухвалюємо рішення разом.
Я не свідок рішення твоєї матері. Я його частина.
Я підтримую дружину.
Проводжу останні хвилини з нею,
продовжуючи традицію, започатковану її батьком.
-Знімаючи шкіру з собаки? -Рейчел.
Ви заручилися.
Ти подзвонив нам.
Ви не хотіли великого весілля. Хотіли відсвяткувати тут, із сім'єю.
Твоя мама була щаслива.
Вона не хотіла псувати весілля, тож запланувала повідомити потім.
Так важко зібрати сім'ю разом,
а це її останнє свято.
Це її передсмертне бажання.
Ви не повинні нічого псувати. Ясно?
Тату, це стосується нас усіх. Це не лише її рішення.
-Ясно? -Як скликати сімейну нараду?
-Що? -Сімейну нараду? Як її скликати?
Це можна зробити?
Я ще раз перепрошую за свою поведінку.
Можливо, я перейшла межу,
але думаю, що згуртовані сім'ї, як-от ваша,
здатні обговорити між собою свої почуття.
Я в цій сім'ї новенька,
але зрозуміла, що ви планували використати наше весілля
як сурогатний живий похорон.
Оскільки більшість із вас так і не проробила травми,
весілля стало дуже стресовим відверненням уваги
від того, що насправді відбувається.
І я думаю, варто вжити якихось заходів, або…
нам взагалі не потрібне весілля.
Так не можна.
-Я знав, що це станеться. -Про що вона?
Дайте їй сказати.
Немає сенсу вдавати далі, що все гаразд.
Вплітати вашу смерть у наше весілля, не обговоривши її, —
це не те, чого ви хотіли б.
Що думаєте? Ми можемо якось це проробити? Можемо…
Можемо спробувати?
Так.
Так, спробуймо.
Вибачте. Я не розумію.
Ти пропонуєш скасувати ваше весілля через те, що наша мама помирає?
Бо це трохи несправедливо.
Гаразд.
Ні, я цього не кажу.
Я кажу, що нам треба обговорити свої почуття
перед весіллям, щоб воно не стало катастрофою,
а ви певним чином змирилися з ситуацією.
Початок був добрий.
-Дякую. -Прошу.
Хочеш провести з нами сеанс сімейної психотерапії?
Не ображайся, але ти чужа людина.
А психотерапевт хіба не чужа людина?
Ти психотерапевтка?
-Вона пише дисертацію. -Яку?
-З поведінкової психології. -Психотерапевтка?
Поведінкова психологиня. Майже те саме.
-Власну поведінку ти дослідила? -Джулзе.
-Трохи поваги. -Я кажу з повагою.
Що нам робити, Рейчел? Сісти в коло, взятися за руки й плакати?
Це було б краще, ніж нічого. Так.
Де ти пишеш дисертацію?
-В Іллінойському. -Я навчався у Північно-Західному.
-Круто. -Так.
Хочеш щось сказати матері,
поки є така можливість?
Кажи.
Ні.
Гаразд.
Хтось хоче щось сказати місис Каннінґем,
поки вона з нами?
Зробімо так.
Побудьте всі певний час на самоті.
Справді на самоті. Зосередьтеся.
Подумайте, що хочете сказати, чи запишіть це, щоб бути готовими.
Зробіть те, що треба, і тоді ми…
Ми знову зустрінемося. Так?
Ви молодці. Так.
Нелл, ходімо зі мною.
Так.
Це вражає сильніше, ніж ти думаєш.
Зовсім ні. Очевидно, що вони не можуть впоратися.
Просто ти відвернула увагу від королеви Ві.
Зовсім ні.
Так. Ти тут лише два дні,
і всі вже тебе слухають.
Вона така…
трохи нарциска, правда?
Трохи? Вона ж перетворила твоє весілля на свій похорон?
Правда.
Так.
Що?
-Ти не вмієш приймати компліменти. -А де був комплімент?
-Похорон на весіллі? -Я сказала, що ти вражаєш!
Боже, це ж… Хто вміє приймати компліменти?
Я вмію приймати компліменти.
Кажи.
Не знаю, це ніби
погана прикмета — весілля під час похорону…
-Добре, що ти не забобонна. -Так, це добре.
Добре, що в мене немає жахливого відчуття, що скоро трапиться щось страшне.
Так, але це страшно, правда? Смерть Вікторії.
Ні, щось інше.
-Гаразд. -Відчуття не зникло.
Я стерегтимусь інших страшних речей.
Ось одна з них.
Що?
Я боялася, що ти злитимешся,
бо я одружуюся з твоїм колишнім, але ти не злишся. Тож…
Ти й говорити компліменти не вмієш.
-Дякую. -Прошу.
То що в біса з цим робити?
Іноді легше говорити правду,
якщо не треба дивитися співрозмовнику в очі.
-Ви поговорите з ним. -Тихо. У них зустріч.
Хай кожен підійде до нього
і скаже, що відчуває,
і воно поглине ваш біль
і горе, і…
Тоді ми відпустимо їх.
Гаразд.
Хто перший?
Я можу.
«Вікторіє.
Ви неймовірна жінка.
Ви і є родина Каннінґемів
і залишите діру в цій родині, яку не треба заповнювати
не лише тому, що це було б неможливо, але й тому, що це кінець епохи,
яку треба вшанувати належним чином.
Ваша присутність поруч, сила й непохитна мужність
справили на нас незабутній вплив».
Я завжди поважав тебе й тата,
ваше спільне життя та шлюб,
те, як ви присвятили себе одне одному.
І я завжди хотів іти вашими слідами.
Сподіваюся, я саме це й роблю,
бо я бачу, як ви захищаєте одне одного,
і ви показали мені, як можна розуміти близьких настільки глибоко,
щоб уміти захистити їх від болю.
Знаю, ми не завжди були у згоді.
Сподіваюся, ти мене любиш за мої недоліки й помилки.
Я знайшов спосіб любити тебе за твої.
Я люблю тебе, мамо, і сумуватиму.
Ми не провели два дні на Санторіні,
бо я не міг визнати свою помилку,
і я пропустив твій 32-й день народження через неважливе відрядження.
І мені
дуже шкода.
Я розкажу своїм майбутнім дітям про тебе.
Я зберігатиму сімейні традиції.
Я подбаю про Самерхаус.
Я подбаю про те, щоб ти вічно жила в наших серцях
і в серцях тих, хто тебе знав.
Я знаю, що ми щойно познайомилися, і…
Мені дуже шкода втратити вас.
Ви були чудовою мамою для Нікі,
і, гадаю, ви мали рацію, кажучи,
що діти розчиняються в матерях і навпаки.
Це торт, який купила Рейчел, перепрошуючи,
що вважає нас родиною вбивць.
Нікі вміє любити завдяки вам.
І йому пощастило, що в нього були ви й доктор Каннінґем,
які показали йому його коріння,
навчили любити й бути любленим.
Чому двері відчинені?
Я така рада, що Нікі ввібрав це від вас
і що він ріс із цією безумовною любов'ю.
Я й гадки не маю, як це.
Тут тато вшановує мертвих тварин.
Каже, собаки все бачать.
НАВІКИ
Переклад субтитрів: Галина Козловська