Kösz a fuvart meg… mindent.
Mi a francot fogsz most csinálni?
Végigmosolygom a ma esti próbavacsorát,
túlélem az esküvőmet holnap, és tudod,
boldogan élek, míg meg nem halok, mert…
ő a lelki társam.
Ja. Meglehet, hogy nem egészen fogadod el a valóságot.
Száz százalék, hogy ő a lelki társad?
Igen. A sors is mellettünk áll.
Mármint a színtiszta sors. Az, ahogy találkoztunk, és…
sok más miatt is. Remek a kapcsolatunk. Minden rendben lesz.
Mondj egy százalékot!
Hetvenöt? Nyolcvan?
Összetereltél minket, hogy egy ijesztő botbábunak beszéljünk az érzéseinkről.
Kilencvenkettő.
- Oké. - Oké.
Akkor felülnél egy repülőre, ha a pilóta azt mondaná:
„Üdv a fedélzeten, hölgyeim és uraim!
Az esély, hogy elérjük a célállomást: 92%.”
Bíznék az ösztöneimben, ahogy Nicky is. Ezt tudom. Ez biztos.
Csak tornászd fel azt a számot 100-ra…
- Oké. Ja. - …mielőtt az oltár elé állsz!
Persze. Köszi! Jó.
- Oké. - Nem fogok meghalni.
Jól van.
- Jó éjt! - Reggel van, baszki.
NEW YORK ÁLLAM HÁZASSÁGKÖTÉSI ENGEDÉLY
Hol voltál?
Hiszel az átkokban?
Azt álmodtam, hogy tarantula vagy, és haragszol rám.
Aztán
megint önmagad voltál, és nagyon haragudtál, és aztán
faképnél hagytál az oltárnál.
Sosem tennék ilyet veled.
De át fogsz változni egy hatalmas pókká?
Mindent megteszek, hogy ne.
Számomra te vagy a nagy ő.
Te vagy az igazi.
Hát persze. Én is így érzek.
Komolyan.
Amit anyukád mondott rólad, a lelkedről…
Olyan tiszta és tökéletes.
Nem hagyom, hogy bármi történjen vele, mert az enyém a lelked, és fordítva. Jó?
Szuperek vagyunk együtt. Hihetetlenek. Mi vagyunk a legeslegjobb pár.
- Mi van veled? - Szerinted nem?
- Dehogynem. - Jó, de akkor miért vagy…
Én csak… Ez tetszik. De te…
- Olyan… - Milyen?
- Romantikus vagy. - Őszinte?
Lelki társak vagyunk.
Szóval nem számít.
Mi nem számít?
KÖSZÖNTÜNK A CUNNINGHAM–HARKIN-PRÓBAVACSORÁN
MÉG MINDIG KÉT NAP AZ „IGEN”-IG
Odanézzenek!
Mindenki olyan gyönyörű!
Jó napot, kedves családtagok!
Szeretnék üdvözölni mindenkit,
azokat, akik közelről jöttek, és azokat, akik távolról…
Igen.
…hogy megünnepeljük fiunkat, Nickyt és bájos menyasszonyát, Rachelt.
- Éljen! - Nicky!
Szeretném megragadni ezt az alkalmat, hogy elmeséljem a szerelem történetét,
amely megalkotott téged, mert nélkülünk most egyikőtök sem lenne itt.
Vannak, akik egész életükben keresik a választ a kérdésre:
„Mi tesz két embert lelki társakká?” Én egyértelműen meg tudom mondani.
A puszta szerencse vezetett el a lelki társamhoz.
Egyesek talán sorsnak hívják.
Akkoriban rezidens voltam. Ami azt illeti, épp egy 30 órás műszak végén jártam,
amikor valami azt súgta, még ne menjek el.
Valamiért úgy éreztem, vissza kell mennem elköszönni Beau haveromtól,
aki akkor kezdte a műszakját a sürgősségin.
Hallottam, hogy valaki dühösen kiabál nekem.
Megfordultam,
és a világ leggyönyörűbb nője bámult rám.
És mit mondott ez a meseszép nő?
Azt kérdezte…
„Vissza tudná ezt tenni?”
Micsoda látvány volt! Ott állt ez a gyönyörű nő
egy véres törlővel az ujja körül,
azt mondta, majdnem levágta, és egész éjjel ott várt.
Bementünk a sürgősségire, és azon agyaltam:
„Vajon itt dolgozik ez a férfi?”
De meggyőztem magam, mert kórházi belépő és műtősruha volt rajta.
Szóval gondoltam, orvos lehet.
Igen, de nem a sürgősségin, habár ott is volt kötelező gyakorlatom.
Próbáltam visszaemlékezni, mit is kell csinálni.
Bevittem egy vizsgálóba.
Elkezdtem dolgozni az ujján, ami egész jól ment.
Nagyon fájt, és az járt a fejemben, hogy fogalma sincs, mit csinál.
De maradtál.
Cuki voltál, én meg véreztem.
Nem sokkal később fogtam ugyanazt az ujjat, és gyűrűt húztam rá.
- Az ujjbegyemet azóta sem érzem. - Ne mondd el nekik!
Semmi baj.
Érted újra és újra bevállalnám.
Most itt vagyunk.
És ti is mind eljöttetek.
Szeretném, ha ma bölcs tanácsokat adnátok legújabb katonáinknak, akik ráléptek
a szent házasságba vezető hadi ösvényre.
Kérlek,
emeljük együtt poharainkat a boldog párra, a sorsra,
és tegyünk úgy, hogy a szerelem nevében képesek vagyunk bármire, még ha nem is.
- Csirió! - Csirió!
Egészségedre!
- Mindenki érezze jól magát! - Imádom ezt a sztorit.
Anyám szerint egy közös trauma segít eldönteni, hozzámenj-e valakihez.
Így megtudhatod, milyen is a másik.
- Ez létfontosságú. - És ha nem történik semmi traumatikus?
Vagy direkt kerestek valami szörnyű élményt?
Arra nem volt szükség. Frank anyja a szemünk előtt halt meg.
Láttál már valakit meghalni?
Mondhatjuk.
És te és Nicky együtt?
Még senki sem halt meg a szemünk láttára.
Még van két napotok.
- Elnézést! - Rachie!
Hát itt vagy!
Bocsi! Találkoztál már Kiki kuzinunkkal?
Tele van Xanaxszal. Kiki!
Hát itt van!
Csodásan nézel ki. Nagyon vagány.
Köszönöm!
Rachel pszichiáter.
- Nem, én… - Igen? Mim van?
Elnézést, de ezt hogy érted?
Másodvéleményt kérek.
Nem kell itt diagnosztizálnod. Majd négyszemközt.
- A férjem, Doug. Tiniszerelem volt. - A Columbián találkoztak.
- Hogy ismerted meg Nickyt? - Nagyon jó sztori!
Majdnem, mint a szüleinké. Kozmikus sors.
Igen.
Mondd el nekik!
Jól van.
Pár évvel ezelőtt utazgattam az országban, posztgraduális képzésekre felvételiztem.
És a Texasi Egyetem maradt utoljára Austinban.
Egész nap szörnyű érzésem volt, de rávettem magam a felvételire.
Viszont ez az érzés egyre erősebb lett, szinte fojtogatott.
És mire kiértem a reptérre, teljesen úrrá lett rajtam.
A beszállókapunál vártam a sorban, hogy felszálljak a gépre,
és hirtelen belém hasított.
Ez az a szörnyű dolog.
Ezzel a repülőúttal kapcsolatban…
NAGYON ROSSZ ELŐÉRZETEM VAN
Honnan tudtad?
Nem tudom megmagyarázni. Egyszerűen tudtam. Elkezdtem pánikolni.
Néztem a sok embert, ahogy felszállnak a gépre, és…
mozdulni sem tudtam.
Végül már csak én maradtam,
az utasforgalmis a hangosbemondónál volt, rám nézett, és bemondta:
„Utolsó figyelmeztetés beszálló utasainknak.”
De nem te voltál az utolsó, ugye?
Nem.
Volt még valaki.
Egy srác. Egy nagyon helyes srác.
Azt gondoltam: „Basszus! Olyan szomorú, hogy ez a srác oda fog veszni
az elátkozott járat többi utasával.”
Legeslegutolsó figyelmeztetés.
Akkor már vagy 20 perce meg sem mozdultam,
az utasforgalmis nagyon pipa volt, a helyes srác észrevett,
odajött hozzám, és megkérdezte, jól vagyok-e.
És normál esetben csak leráztam volna, azzal, hogy jól vagyok,
de volt valami ösztönösen bizalomgerjesztő benne.
Ránéztem, és azt mondtam neki: „Őrültségnek fog hangzani,
de nagyon rossz előérzetem van,
nincs rá magyarázatom, de nem szállok fel a gépre.”
Erre rám nézett,
és a tökéletes kis mosolyával azt mondta: „Picsába vele!
Menjünk kocsival!”
- Ne! - De.
- Bizony. Csak így. - Igen.
„Picsába vele! Menjünk kocsival!”
És egyetlen szempillantás alatt, kérdés nélkül hitt a megérzésemnek.
- Hű! Ez már varázslat. - És nem is ez a legjobb rész.
- Rachel! - Jó ég! Mondd el a legjobb részt!
Vegyél visszább, Jules!
Mondd el nekik!
Az ajtó bezárult,
és hivatalosan is együtt voltunk ebben a szituban, megköszöntem neki,
erre rám nézett, és azt mondta:
„Azt hiszem, megmentetted az életem.”
- Megható. - Igen.
Ez mikor volt?
Mikor történt?
Három éve.
- Pontosan mikor? - Őrület. Februárban.
Miért számít ez?
- És lezuhant a gép? - Ki nem szarja le?
Rachel!
- Szeretnélek bemutatni valakinek. - Rendben.
- Bocsi! - Sziasztok! Örvendtem!
Erre!
Te…
- Jól vagy? - Igen.
Nem mutatlak be senkinek.
- Nem? - Úgy tűnt, megmentésre szorulsz. Igaz?
Nem. Épp elememben voltam.
- Elemedben? Tényleg? Oké. - Igen.
- Akarsz róla beszélni? - Miről?
- Hány százalékon állsz? - Mire célzol?
Elmondtad neki?
Nem kell tudnia, ha nem lesz belőle baj, és nem lesz.
Mert a lelki társat a sors adja.
Igaz? A lelkünk összekapcsolódott, aztán szétszakadt, és ahogy találkoztunk…
Mekkora volt az esélye? A kibaszott esélyek.
Akikkel találkoztam, és amilyen körülmények között,
ha van olyan, hogy lelki társ,
akkor igen, Nicky a lelki társam.
Jól van.
Azért is, mert szeretem.
Oké.
Na jó. Nem kell elhinned.
- Te elhiszed? - Igen, el.
- Igen. - Tényleg?
- Oké. - Elhiszem.
Az univerzum küldhetne egy jelet,
hogy tudjam, ő a lelki társam, és nem halok meg, de hiszek benne.
Semmi.
Ez vicces.
- Kérsz egy italt? - Igen.
Mire kiértem a reptérre, már fojtogatott ez az érzés,
és nem tudtam felszállni a gépre.
Nagyon rossz előérzetem…
Bemondták, hogy „utolsó figyelmeztetés beszálló utasainknak”,
és moccanni sem tudtam.
Ott álltam vagy 20-25 perce. És…
Szörnyű, hogy a helyes srác oda fog veszni az elátkozott járat többi utasával.
Hűha!
Ránéztem az utasforgalmisra, ő meg rám,
és baromi dühös volt. Aztán megláttam egy helyes srácot.
„Picsába vele! Menjünk kocsival!”
Bocs, ezt már mondtam neked, csak ismétlem magam.
„Azt hiszem, megmentetted az életem.”
Hű, ez elképesztő!
Akkor ez a sors?
Ezért, a sorsszerű találkozásotok miatt hiszed, hogy Nicky a lelki társad?
Igen. Egyikünk sem ott lakott. Csak ugyanazon a járaton utaztunk volna,
megértette ezt az érthetetlen félelmemet, és átkocsikázott velem az országon.
Ez annyira romantikus. Szinte filmbe illő.
De azért ijesztő is. Hiszen egy idegen volt neked, nem?
- Ez egyáltalán nem ijesztő. - Az lett volna, ha nem kelnétek egybe.
- De megteszik, szóval romantikus. - Miért volt Nicky Austinban?
Azt hiszem, egy egyetemi barátját látogatta meg.
Melyiket?
Kit érdekel?
Valami nem stimmel.
Mi nem stimmel?
Ne keress hibákat a sztorijában! Ez egy jó sztori.
- Ti hol találkoztatok? - Hali!
Szia! Emlegetett szamár.
Valerie nénikém könyörög, hogy megismerhessen.
Van pár nagyon fontos házassági tanácsa nekünk.
- Házassági tanács? Oké. - Ja.
- Örvendtem. - Elrabolom.
Jó volt megismerni!
Atyaég! Látod ezt? Mögöttem. Látod a felszolgálót?
Ő ütött meg a pihenőnél.
- Aki a kocsiban hagyta a gyerekét. - Mi?
- Hogy? - Ja-ja.
Kiderült, hogy egy általánosba jártunk. Igazából nagyon rendes srác.
Jól van, gyere!
Ez komoly?
És ez mindig bejön. Ha összevitatkoztok,
frusztráltak vagytok, nem juttok egyről a kettőre,
akkor ez remekül működik, mert elárulja az igazat.
Nincs hová bújnotok. Annyira egyszerű.
Mondom.
Öt perc megszakítás nélküli szemkontaktus.
Oké, ez eléggé…
- Hatékony. - Igen.
- Rajta! Majd meglátjátok. - Mármint most?
- A parti közepén? - Persze. Öt perc.
Csak szemkontaktus. Nincs beszéd, sem félrenézés.
Majd én mérem, jó? Készen álltok?
Három, kettő, egy, mehet!
Kinél voltál Austinban, amikor megismerkedtünk?
Az egyetemi szobatársamnál, Chrisnél.
Találkoztatok. Ő az, aki mindenre allergiás.
Elrontjátok a beszéddel.
- Csend! Csak szemkontaktus. - Oké.
- Ne nézz rám! - Jó.
Oké, újrakezdjük.
Kezdjük! Három, kettő, egy.
Rajta!
Mi az? Mi történt?
- Táncoljunk! Igen. - Táncolni akarsz?
- Aha. - De ez csak két perc volt.
- Erre nem tudok táncolni. - Nem kéne megtanulnunk?
- Sosem táncolunk rendesen. - Csak utánozd őket!
Nem érdekel, ki mit mond.
A szex a legfontosabb.
Meg kell őrizni a szikrát.
Bármi is az ára. És ezt szó szerint értem.
Adjatok hozzá plusz testeket! Vagy vegyetek el!
Megosztó időket élünk.
Jó, ha emlékeztetjük magunkat, miről is szól ez az egész.
- A szerelemről. - Ne szólj bele!
- Bocsánat! - Mi is volt a kérdés?
A boldog házasság titkáról meséltél.
…hogy lehetne a szabadság nem romantikus?
Tudom, egyesek szerint ez miért okos…
Igen, a boldog befejezés a cél. Senki sem szereti a csúnya nagy V-t.
De a romantika nem egyenlő a tudatlansággal.
- Ez nem ilyen egyértelmű. - A fenéket nem. Minden az.
Büszkévé teszed a nagyapádat a túlvilágon?
Istenem…
Igen.
Igen, remélem.
Mikor meséled el azt a híres történetet?
- A megismerkedésetekről. - Ja, igen.
Pár évvel ezelőtt az országot jártam, és…
Mit csinálsz?
Az Instán leskelődök.
Ki után?
Próbálom megtalálni a csaj Nickyt. Tuti, hogy austini.
Kit?
A csaj Nickyt, tudod?
Akivel Nicky Molly után és Rachel előtt járt.
Miért?
Valami nem stimmel. Mi volt a vezetékneve? Nem emlékszel?
- Nem emlékszel? - Gyere!
- Nem. - De.
Nem. Na!
Miért izgat ennyire ez a sztori?
Mert Rachel el van átkozva.
Mi köze van annak ehhez?
E miatt az idióta nyálas mese miatt azt hiszi,
egymásnak szánta őket a sors, és ez meg fogja menteni.
De szerintem más van a háttérben, és be fogom bizonyítani. Muszáj…
Miért?
- Hogy ne haljon meg. - Elnézést!
Hogy ne haljon meg úgy, ahogy az anyja.
De ez miért a te problémád?
A haldokló anyja azt kérte,
ne hagyjam, hogy a lánya ugyanúgy járjon. Meg kell próbálnom.
Ez nem lehet a te terhed.
De ott voltam.
Nem kellett volna.
De ott voltam.
Talán oka volt. Érted?
És most már van értelme a dolognak.
Ez nem egy kamuszörnyes sztori. Hanem egy igazi kibaszott horror.
Amit akkor láttam,
az tönkretett.
Azt akartad, hogy tegyek valamit.
Most tehetek valamit.
Pontosan ezt.
Nem baj, ha te nem hiszel benne.
De én a saját szememmel láttam.
Azt hiszem, a csaj Nicky vezetékneve Stewart.
De kérlek, ne tedd tönkre a bulit azzal, hogy rácáfolsz a romantikára.
Már csak én maradtam.
Az utasforgalmis a hangosbemondónál rám néz, és azt mondja:
„Utolsó figyelmeztetés beszálló utasainknak.”
Kihagytad a helyes srácot.
- Igaz. - Köszi!
Igen, bocsi, én és a helyes srác maradtunk.
És a hölgy csak mondogatta a nevem.
- Aztán odajött a helyes srác… - Őt miért nem hívta?
Folyton azt mondod, ti voltatok az utolsó utasok,
de csak a te nevedet mondták be.
Mindegy. Folytasd! Odament, és azt mondta…
- Én… - Sosem gondolkoztál el ezen?
Nem, Jules. Még csak eszembe sem jutott.
Hát, itt van ő is. Megkérdezhetjük tőle.
Mit…
- Mit csinálsz? - Jules, nem várhat ez?
Csak próbálom megérteni.
Nem vágom, téged miért nem hívtak.
Fura, nem tudom.
De semmi értelme.
- Igyunk valamit! - Várj!
Nekem van italom.
Mi az? Tudni akarom.
Nicky!
Oké. Február 15-e volt, igaz? Amikor találkoztatok.
- Igen. - Bátyó!
- Elég! - Istenem!
Hadd fejezze be!
Összezavarodtam, mert azt hittem, márciusban történt,
de azt mondtad, február volt, ami még jobban összezavart,
mert azt hittem, 2023 februárjában csaj Nickyvel jártál, ezért…
Megnéztem az Instagramját.
Posztolt rólad abban az évben Valentin-napon.
És biztos, hogy csaj Nickyvel jártál,
mert el akartad hozni az esküvőnkre.
Ami február 15-én volt.
Amit kihagytál, és ami nem… Hová is akartál repülni?
Chicagóba.
Ami nem Chicagóban volt. Hanem Kaliforniában.
Próbálom megfejteni a dolgot, és az történhetett,
hogy Austinban voltál csaj Nickyvel,
aki vagy Valentin-napon dobott, vagy másnap.
Elég ebből.
Azelőtt szakíthatott veled,
mielőtt az esküvőnkre indultatok volna, és nem szálltál fel a gépre.
Talán mert szégyelltél volna egyedül jönni.
Nem tudom.
De tuti egész nap a reptéren ültél,
a sebeidet nyalogattad, és vártad, hogy valaki megmentsen,
mert nem bírsz két percig sem egyedül lenni,
aztán rátaláltál Rachelre mint valami menekülőajtóra.
Azt hittem, egy gyomorhurut miatt nem jöttél az esküvőmre,
aztán egy hónappal később találkoztatok.
De igazából mindkettőnknek hazudtál.
Szóval ezért nem hívták a hangosbemondón.
Mert nem az ő gépe volt.
A lelki társad hazug.
Most mennyire vagy biztos?
Tizenöt százalék?
Beszéljünk a sorsról? Arról, ahogy mi találkoztunk?
- Fogd be, Jules! - A születésedkor.
Hallgass!
Nicky! Mutasd be Rachelt Lee bácsinak!
Csak mondom. Az a sors, nem ez.
- Köszi! - Azt hiszem, megmentettem az életed.
Nicky!
Pofa be, Jules!
Annyira sajnálom!
Mi a fasz volt ez?
Úgy sajnálom! Hazudtam neked.
Mégpedig jó sok mindenről.
Hiba volt. Őszintének kellett volna lennem.
Ma is hazudtál, Nicky.
Azt mondtad, az egyetemi szobatársad miatt voltál Austinban.
Igen, de őt is meglátogattam azon az úton.
Rachel, tényleg számít, hogy nem arra a repülőre szólt a jegyem?
A legjobb kaland volt. Nem is találkoztunk volna.
Anélkül ma nem lennénk itt. Nem ismernénk egymást.
Kit érdekel, az én járatom volt-e?
Számít, Nicky! Igenis számít!
Végre úgy éreztem, megismertem valakit, aki ugyanúgy érez, mint én.
De nem!
Kiderült, hogy csak szomorú és szingli voltál,
láttál egy rémült lányt, és gondoltad: „Király! Egy kaland!”
Nem egy teljesítendő kaland vagyok.
Ne már, Rachel! Összeházasodunk.
Már nem számítanak a megismerkedésünk pontos körülményei.
Nicky, meghívtad apámat az esküvőre?
Ne hazudj nekem!
- Miért? - Nem számít. Nem válaszolt. Nem jön el.
- Miért csináltad, Nicky? - Sajnálom!
Azonnal megbántam, de a te oldaladról nem jön senki.
És a szüleim folyton nyaggattak…
Attól féltem, hogy egy nap majd azt kívánod, bár itt lett volna.
A kibaszott pszichopata apám, akivel 11 éve nem beszéltem?
Hatalmas hibát követtem el. Tudtam, hogy helytelen. Sajnálom!
Rachel, én csak veled akarok lenni.
Sajnálom! Bocsáss meg! Annyira rohadtul sajnálom!
Igaz, hogy aznap ért véget egy kapcsolatod, amikor megismerkedtünk?
És akkor? Mi vagyok? Valamiféle vigaszdíj?
- Nem vagy az. - De igen.
Rachel, összeházasodunk.
Nem egy vigaszdíj vagy.
Ettől még összeházasodunk, ugye?
Tényleg komolyan fontolgatod, hogy eldobsz mindent, ami azóta történt?
A köztünk lévő szerelmet és bizalmat,
mert nem hittem el, hogy a repülő le fog zuhanni?
- Talán hiba volt megmentenem téged. - Nem is tetted. A repülő nem zuhant le.
Hali!
Bocsi a zavarásért, de a gyertyafényes vacsora tálalva.
Nagyon romantikus.
Talán segít a hozzáállásotokon. Na?
Rachel, vágj jó képet! És póló van rajtad.
- Azt nem viselheted. - Leszarom!
Jó ég, milyen gonosz!
Csórónak néz ki.
- Portia, nem mondhatod ezt. - Miért nem?
Köszönöm!
Jó estét!
Szerettem volna bocsánatot kérni a magam és a vőlegényem nevében
a korábbiak miatt.
Hálásak vagyunk, hogy mindannyian eljöttek,
és nem akartunk ilyen műsort, de… cirkuszt a népnek!
Elmondok gyorsan egy másik történetet.
Vasárnap meg fogok halni.
Ez nem vicc.
Tényleg.
Egy borzalmas, elcseszett átok ül a családomon évszázadok óta,
és ha nem megyek hozzá a lelki társamhoz vasárnap napnyugtáig, meghalok.
Ha nem megyek férjhez, az átok átugrik az ő vérvonalára, vagyis…
itt mindenkire.
Bocsi, Jules!
Ezt a részt talán nem mondtam el.
Képzeljék magukat a helyembe! Hozzámentek volna az illetőhöz?
- Mit művel? - Tuti? Gondolják át!
- Részeg. Leállítsam? - De nyugi, nem tennék ilyet.
- Elég ebből. - Ez történt az anyámmal.
Férjhez ment, és ami azt illeti, ott halt meg az erdő túloldalán.
Most tudtam meg, hogy itt születtem, ami őrület, mert úgy tűnik,
hogy meghalni is itt fogok, szóval…
Igen, igazad van. Ez egyfajta kozmikus sors, Portia.
Hogy keretbe foglaljam az estét, dr. Cunningham, koccintsunk!
A sorsra!
Most zuhant le a repülő.
Kérlek, egyetek!
A feliratot fordította: Makatura Judit nningham, koccintsunk!