Tack för skjutsen, och…allt.
Vad fan ska du göra nu?
Jag ska le stort på repetitionsmiddagen ikväll,
överleva mitt bröllop imorgon och leva lycklig i alla mina dagar,
för han är min själsfrände.
Ja…
Jag tror att du blundar för sanningen.
-Är du hundra procent säker på honom? -Ja, vi har ödet på vår sida.
Det har vi verkligen, bara hur vi träffades, och…
…en massa annat.
Vi har ett jättebra förhållande. Det kommer att gå bra.
Ge mig ett procenttal.
75, 80…?
Du tvingade oss att prata ut om våra känslor med en läskig pinndocka.
-92, okej? -Okej.
Skulle du sitta kvar på ett flygplan om piloten sa:
"Välkomna ombord."
"Det är 92 procents chans att vi når fram till vår destination."
Jag skulle lita på magkänslan, och det vet jag att Nicky också skulle.
Försök få upp den siffran till 100 innan du går fram till altaret.
Visst. Tack. Jag kommer inte att dö.
Okej.
-God natt. -Det är fan morgon.
ÄKTENSKAPSLICENS
Var har du varit?
Tror du på förbannelser?
Jag drömde att du var en fågelspindel och att du var arg på mig.
Och sen…
…var du dig själv igen, och du var jättearg på mig, och sen…
…lämnade du mig vid altaret.
Det skulle jag aldrig göra.
Men kommer du att förvandlas till en jättespindel?
Jag ska verkligen försöka låta bli.
Du är den enda i världen för mig.
Du är den rätte.
Absolut, jag känner likadant.
Jag menar det verkligen.
Det din mamma sa om dig, om din själ…
Den är så ren och perfekt.
Jag skulle aldrig låta nåt hända den, för din själ är min och min är din.
Vi är så bra. Vi är otroliga. Vi är det bästa paret vi känner.
-Håller du inte med? -Jo, helt och hållet.
-Okej, men är det nåt fel? -Nej, jag gillar det.
-Du är bara så… -Vadå?
-Uppriktig? -Romantisk.
Vi är själsfränder.
Så det spelar ingen roll.
Vad spelar ingen roll?
VÄLKOMNA TILL CUNNINGHAM-HARKINS REPETITIONSMIDDAG
FORTFARANDE TVÅ DAGAR FÖRE VIGSELN
Hej!
Vad fint det är.
God eftermiddag, kära familj.
Vi hälsar er välkomna hit, från när och fjärran…
…för att fira vår son Nicky och hans förtjusande brud Rachel.
Jag vill ta tillfället i akt att berätta historien om kärleken som skapade dig.
För ni två hade inte stått här, om det inte vore för dig och mig.
Vissa tillbringar hela sina liv med att fråga sig själva:
"Vad gör två människor till själsfränder?"
Det kan jag berätta för er.
Jag hittade min själsfrände av ren tur.
Somliga skulle kalla det för ödet.
Jag var AT-läkare då.
Jag hade avslutat ett 30-timmarspass.
Men jag vill ändå inte gå hem utan att först säga hej då till min kompis Beau,
som just börjat sitt pass på akuten.
Jag hör en arg röst skrika åt mig.
Jag vänder mig om, och där står den vackraste kvinnan jag nånsin sett.
Och vad sa den här vackra kvinnan?
Hon sa…
Kan ni sätta tillbaka det?
Vilken syn…
Där står den här vackra kvinnan med en blodig kökshandduk runt fingret,
som nästan är helt av, och hon har väntat där hela natten.
Så vi går in på akuten och jag frågar mig: "Jobbar den här mannen ens här?"
Men han har namnbricka och sjukhuskläder,
så jag tänker att han ju måste vara läkare.
Ja, men nån akutläkare är jag inte.
Fast jag har gjort praktik på akuten, så jag försöker minnas vad man ska göra.
Jag går in på en sal och börjar limma ihop fingret, vilket går förvånansvärt bra.
Det gjorde så ont. Jag tänkte: "Den här killen vet inte vad han gör."
-Men du stannade kvar. -Ja, du var ju söt, och jag blödde.
Och inte långt därefter trädde jag på en ring på samma finger.
-Men jag har ingen känsel i fingertoppen. -Skvallra inte!
Det gör inget.
Det skulle jag offra om och om igen för att få ha dig.
Så här är vi nu.
Här är ni allihop!
Och ikväll vill jag att ni delar med er av era visdomar
till våra nya soldater på krigsstigen mot det heliga äktenskapet.
Nu skålar vi…
…för det lyckliga paret, för ödet,
och för att låtsas kunna nåt man inte kan, i kärlekens namn.
Skål.
-Festen kan fortsätta! -Jag älskar den där anekdoten.
Mamma sa att det bästa man kan göra innan man gifter sig
är att genomgå nåt traumatiskt ihop.
-Då får man se den andres sanna jag. -Det är viktigt.
Men om inget traumatiskt händer, då?
Eller genomgick ni ett trauma avsiktligt?
Nej, det behövs inte. Franks mamma dog framför våra ögon.
Har nån dött inför dig?
I princip.
Och du och Nicky tillsammans?
Nej, ingen har dött framför oss.
Ni har två dagar på er.
-Ursäkta mig. -Rachie!
Där är du ju.
Har du träffat vår kusin Kiki? Hon knaprar Xanax.
Kiki!
Här är hon.
Jag älskar din look. Den är så djärv.
Tack!
-Rachel är psykiater. -Nej, jag…
Vad är det jag har?
-Vad menar du? -Jag vill ha en andra bedömning.
Du behöver inte ställa diagnos här. Ta det enskilt sen.
-Doug och jag har varit ihop hela livet. -De träffades på Columbia.
-Hur träffades du och Nicky? -Det är en så bra historia!
Nästan som mina föräldrars. Det var ödesbestämt.
-Berätta för dem. -Okej.
För ett par år sen reste jag runt i landet och sökte till forskarutbildningar.
Min sista intervju var i Austin i Texas.
Jag hade haft onda aningar hela dagen, men tvingade mig själv att gå på intervjun.
Men känslan bara växte och växte. Den kvävde mig.
När jag kom till flygplatsen stod jag nästan inte ut längre.
Jag stod vid gaten, i kön för att gå på flygplanet,
och då slog det mig:
Det är det här som är det dåliga.
Om jag kliver på planet, kommer nåt hemskt…
Hur visste du det?
Jag vet inte, jag bara kände det. Och då fick jag verkligen panik.
Jag såg alla människor gå på planet…
…och jag stod där som paralyserad.
Till slut är det bara jag kvar,
och de plockar upp mikrofonen med blicken rakt på mig och säger:
"Sista utropet. Ombordstigning."
Men det var inte bara du kvar, visst?
Nej.
Det var en person till.
En kille. En…snygg kille.
Jag tänkte: "Fan, vad tragiskt att den här snyggingen ska dö när planet störtar."
Nu ropade de ut för sista gången.
Jag har inte rört mig på 20 minuter, personen vid gaten är skitförbannad.
Då får snyggingen syn på mig.
Han kommer fram till mig och frågar: "Är allt bra?"
I normala fall skulle jag säga: "Ja, jag mår bra. Stick."
Men det var nåt så djupt pålitligt med honom.
Jag såg på honom och sa: "Jag vet att det låter knäppt,
men jag känner på mig att nåt hemskt kommer att hända.
Jag kan inte förklara, men jag tänker inte gå ombord."
Och han ser på mig med sitt perfekta leende, och säger:
"Då skiter vi i det här."
Vi kör istället.
-Näe…? -Jo, bara så där. "Vi skiter i det här."
"Vi kör."
Utan att tveka och utan frågor så litade han på att min känsla var äkta.
-Det är helt magiskt. -Men det är inte det bästa.
-Nej, berätta det bästa. -Sluta vara Jules, Jules.
Berätta nu.
Dörren har stängts. Nu är vi på den här resan tillsammans.
Jag tackar honom för det han gjorde,
och han ser på mig och säger:
"Du har nog räddat mitt liv."
-Man blir tårögd. -När hände det här?
-För tre år sen.
-Mer exakt? -I februari.
Än sen?
-Störtade planet? -Vem fan bryr sig?
Rachel…
Det är nån jag vill att du träffar.
-Ursäkta. -Trevligt att träffas.
In här.
Okej…?
-Allt bra? -Ja.
Jag skulle inte presentera dig för nån på riktigt.
Du såg ut att behöva räddas.
Nej, jag hade jättetrevligt.
Jaha, okej!
-Vill du prata om det? -Vadå?
-Vad är du på för procent nu? -Vad menar du?
Har du berättat för honom?
Nej, för det kommer inte att bli nåt problem.
För själsfränder är ödesbestämda.
Våra själar satt ihop, sen skildes de åt,
och sen, som vi träffades… Vad är oddsen för det?
Vad fan är oddsen?
Av alla människor som jag har mött i olika situationer,
om det finns nåt som heter själsfränder, så är Nicky min själsfrände.
Okej.
Och jag älskar honom.
Okej.
Du behöver inte tro mig.
-Tror du på det? -Ja.
-Så det gör du? Okej. -Ja, det gör jag.
Jag tar gärna emot nåt tecken på att Nicky är min själsfrände,
och att jag slipper dö, men ja, jag tror på det.
Det kommer inget.
Kul…
-Ska vi ta ett glas? -Ja.
Och när jag var på flygplatsen kändes det som att jag skulle kvävas.
Jag kunde bara inte gå ombord. Jag visste att nåt väldigt hemskt…
"Sista utropet", säger hon, och jag står där som paralyserad.
Jag har inte rört mig på 20-25 minuter.
"Synd att den där snyggningen ska behöva dö när planet störtar."
Ojdå…
Jag tittar på tjejen vid gaten, som blänger surt på mig,
och ser den snygga killen, och…
"Skit i det här. Vi kör."
Förlåt, du har ju redan hört det här.
"Du har nog räddat mitt liv."
Helt otroligt.
Är det detta du menar var ödet?
Att ödet förde er samman, är det därför du tror att Nicky är din själsfrände?
Ja, i en stad som ingen av oss bor i så råkade vi ha biljett till samma flyg,
och han förstod min oförklarliga skräck och körde mig över hela landet.
Det är så romantiskt, som i en film.
Men också lite obehagligt. Ni kände ju inte varandra.
-Det är inte obehagligt. -Det vore det om ni inte skulle gifta er.
-Det ska de, så det är romantiskt. -Vad gjorde Nicky i Austin?
Jag tror att han hälsade på en vän från college.
-Vem då? -Än sen?
Det är nåt som inte går ihop.
Vad är det som inte går ihop?
Sluta försöka hitta fel. Det är en fin historia.
Var träffades ni?
Hej! När man talar om trollen…
Min faster Valerie vill träffa dig. Hon har visst viktiga äktenskapsråd till oss…
Äktenskapsråd, okej.
-Trevligt att träffas. -Hej då!
Ser du cateringkillen bakom mig? Det var han som slog mig på rastplatsen.
-Han som hade lämnat barnet i bilen. -Va?
Ja, det visar sig att vi gick i skolan tillsammans.
Han är riktigt schyst.
Kom.
Det här fungerar varje gång.
Säg att ni grälar, ni är frustrerade båda två och situationen är låst.
Då funkar det här jättebra, just för att sanningen blottas.
Man har ingenstans att gömma sig. Det är så enkelt. Nu ska ni få höra.
Fem minuters oavbruten ögonkontakt.
-Okej! Ja, det låter ju… -Effektivt.
-Pröva! -Nu på en gång?
-Här på festen? -Javisst. Fem minuter.
Ögonkontakt och inget prat. Titta inte bort.
Jag tar tid. Är ni beredda?
Tre, två, ett, kör.
Vem var det du hade hälsat på i Austin när vi träffades?
Chris, min rumskompis från college.
Du har träffat honom, han som är allergisk mot allt.
Ni förstör det när ni pratar. Inget prat, bara ögonkontakt.
Nej, titta inte på mig. Vi börjar om.
Tre, två, ett, kör.
Vad hände?
-Nu dansar vi! -Vill du dansa?
-Det var bara två minuter. -Jag kan inte dansa till det här.
Borde vi inte lära oss att dansa ordentligt?
-Vi dansar aldrig ordentligt. -Gör som de gör, bara.
Folk får säga vad de vill. Allt handlar om sexet.
Man måste hålla gnistan vid liv.
Gör allt som krävs, och då menar jag allt.
Lägg till några kroppar.
Lägg till det som krävs.
Vi lever i en polariserad tid.
Då är det fint att komma ihåg vad allt faktiskt handlar om.
-Kärleken. -Avbryt mig inte, älskling.
Förlåt, vad var frågan?
Du berättade hur man får ett lyckligt äktenskap.
-Gör du farfar stolt där uppe i himlen? -Herregud…
-Klart han är. -Ja, jag hoppas det.
När får vi höra historien som alla pratar om, om hur ni träffades?
Jo, för ett par år sen reste jag runt i landet och…
Vad gör du?
-Instagram-stalkar. -Vem då?
Jag försöker hitta tjej-Nicky. Jag tror att hon var från Austin.
Vem då?
Tjej-Nicky, du vet.
Hon som Nicky dejtade efter den där Molly, och innan han träffade Rachel.
Varför det?
Det är nåt som inte går ihop. Minns du vad hon hette i efternamn?
-Minns du det? -Följ med mig.
-Nej. -Jo.
Nej. Hördu!
-Varför är du så besatt? -För att Rachel har en jävla förbannelse.
Vad har det med det här att göra?
Hon tror att den där fåniga historien bekräftar att de är rätt för varandra,
och att det ska rädda henne.
Men jag tror att det finns mer under ytan, och jag måste bevisa det.
-Varför? -Så att hon inte…
Så att hon inte dör, som hennes mamma gjorde.
Men vad angår det dig?
Hennes döende mamma bad mig förhindra att samma sak hände henne,
så jag måste försöka.
Det är inte din börda.
-Jag var där. -Men det skulle du inte ha varit.
Men det var jag.
Kanske var jag där av en anledning.
Allt börjar falla på plats.
Det är ingen påhittad monstersaga, utan riktig jävla skräck.
Det jag såg då…
…förstörde mig.
Du ville att jag skulle göra nåt åt det.
Nu kan jag göra nåt åt det. Det här.
Det gör inget att du inte tror på det, men jag såg det med egna ögon.
Jag tror att tjej-Nicky heter Stewart i efternamn.
Försök bara att inte sabba festen med dina romantiksågningar.
Det är bara jag kvar.
Tjejen vid gaten tittar på mig och ropar ut:
-"Sista utropet, ombordstigning"… -Nu glömde du snyggingen.
-Just det, ja. -Tack!
Det var alltså bara jag och den här snygga killen.
Hon i gaten ropar ut mitt namn om och om igen…
-Då kommer snyggingen fram… -Varför ropade de inte ut hans namn?
Du säger att det bara var ni två kvar, men de ropade bara ut ditt namn.
Strunta i honom. Han kommer fram och säger…
-Jag… -Har du aldrig undrat det?
Nej, Jules. Det har jag faktiskt inte tänkt på.
Han står här, så vi kan ju fråga honom.
Vadå?
-Vad håller du på med? -Kan det här vänta?
Jag vill bara förstå. Jag fattar inte varför de inte ropade ut ditt namn.
-Ja, det är konstigt. -Det går ju inte ihop.
-Vi hämtar nåt att dricka. -Det har jag redan.
Jag blir nyfiken.
Nicky.
-Ni träffades den 15 februari, eller hur? -Ja.
-Herregud… -Nej, låt honom prata.
Jag trodde att ni träffades i mars, men sen sa hon februari,
och då blev jag förvirrad, för jag trodde att du var ihop med tjej-Nicky då.
Så jag kollade, och hon la ut en bild med dig på alla hjärtans dag det året.
Dessutom måste ni ha varit ihop då,
för du skulle ha tagit med henne på vårt bröllop den 15 februari.
Bröllopet du stod över, som inte var i… Vart skulle du flyga?
Chicago.
Det var inte i Chicago, utan i Kalifornien.
Så när jag lägger pusslet kommer jag fram till
att du var i Austin hos tjej-Nicky, och blev dumpad runt alla hjärtans dag.
Nu räcker det.
Hon dumpade dig strax innan ni skulle ha flugit till vårt bröllop,
så du klev inte på planet.
Kanske för att det kändes pinsamt att komma ensam till bröllopet.
Jag vet inte. Du måste ha suttit där hela dagen,
och tjurat och spanat efter nån som kunde rädda dig,
för du är för osjälvständig för att vara singel i mer än två minuter,
och så stod hon där, din utväg.
Jag trodde att du missade mitt bröllop för att du hade maginfluensa,
och att ni hade träffats först en månad senare,
men du har visst ljugit för oss båda två.
Det var därför de inte ropade ut hans namn.
Han skulle inte med det flyget.
Din själsfrände ljuger.
Hur säker är du nu?
15 procent?
Vill du prata om ödet? Vad sägs om hur vi träffades?
-När du föddes. -Du kan sluta nu. Håll käften.
Nicky, ta med Rachel och gå och prata med farbror Lee.
Där kan man tala om ödet.
-Tack, Jules. -Jag har nog räddat ditt liv.
Nicky!
Håll käften, Jules!
Förlåt.
-Vad fan var det där? -Förlåt. Jag har ljugit för dig.
Du har ljugit om så mycket!
Förlåt, jag borde ha varit ärlig.
Du ljög för mig idag, Nicky.
Jag frågade vad du gjorde i Austin. Du sa att du hälsade på din kompis.
Ja, men jag träffade honom där också.
Spelar det nån roll att jag inte skulle med det där flyget?
Vi fick vårt livs äventyr. Vi hade inte träffats annars.
Då skulle vi inte stå här nu, så än sen om jag inte skulle med det flyget?
Det spelar visst roll, Nicky!
Jag trodde att jag äntligen hade träffat nån som kände likadant som jag,
men nej, du var bara ledsen och singel,
såg en rädd tjej på flygplatsen och tänkte: "Kul, ett äventyr!"
Jag är inget jävla äventyr!
Vi ska gifta oss, Rachel. Det spelar ingen roll hur vi träffades.
Bjöd du in min pappa till bröllopet?
Ljug inte för mig.
-Varför?! -Det spelar ingen roll, han kommer inte.
-Varför gjorde du det? -Förlåt, jag ångrade mig direkt efteråt.
Men du hade ju ingen annan som kom, och mina föräldrar tjatade…
Jag var orolig för att du i efterhand skulle önska att han hade varit här.
Min psykotiska pappa som jag inte har pratat med på elva år?
Det var dumt gjort. Jag förstod att det var fel. Förlåt.
Rachel… Jag vill bara vara med dig.
Förlåt, jag bara sabbar saker. Förlåt.
Är det sant att du lämnade ett förhållande samma dag som vi träffades?
-Så jag är…ett substitut? -Nej, det är du inte.
-Jag är ett substitut för dig. -Vi ska gifta oss, Rachel.
Du är inget substitut.
Vi ska fortfarande gifta oss.
Visst?
Ska du kasta allt som har hänt sen den dagen i sjön,
all kärlek och tillit som vi har nu,
för att jag inte trodde att planet skulle störta?
-Jag kanske inte borde ha räddat ditt liv. -Nej, planet störtade ju för fan inte!
Hej!
Förlåt att jag stör, men det blir middag med levande ljus. Väldigt romantiskt.
Det kanske kan få er på bättre humör. Muntra upp stämningen lite.
-Rachel, du kan inte ha t-shirt på dig. -Det skiter jag i!
Men gud, vad elak hon är! Hon ser ju fattig ut.
-Säg inte så, Portia. -Varför inte?
Hej!
Hej.
Jag vill bara be om ursäkt å mina och min fästmans vägnar
för det som hände tidigare.
Vi uppskattar att ni är här och hade inte för avsikt att ställa till med en scen,
men ändå, gratis underhållning…
Jag vill bara berätta en annan historia lite snabbt.
Jag kommer att dö på söndag.
Det är inget skämt.
Det är sant.
En hemsk förbannelse har följt min blodslinje i århundraden.
Om jag inte gifter mig med min själsfrände innan solnedgången på söndag, dör jag.
Och gifter jag mig inte går förbannelsen över till hans blodslinje, alltså er.
Förlåt, Jules.
Jag hade nog inte berättat den biten.
Vad skulle ni ha gjort i min situation? Skulle ni ha gift er?
-Vad gör hon? -Hon är full. Ska jag stoppa henne?
Men oroa er inte. Det skulle jag inte göra mot er.
-Nu räcker det. -Det hände min mamma.
Hon gifte sig, och hon dog.
Här i närheten, på andra sidan skogspartiet.
Så jag är tydligen född här, vilket är lustigt
eftersom det nu verkar som att jag också ska dö här.
Ja, du har rätt. Det känns verkligen ödesbestämt, Portia.
Så för att ta vid där du slutade, dr Cunningham, skål…
…för ödet.
Där störtade planet.
Ät vidare, ni.
Undertexter: Karl Hårding slutade, dr Cunningham, skål…