Ve Spojených státech není zvykem studovat v zahraničí.
Ale máma řekla: „Mohla bys jet do Španělska.”
Byla jsem osmnáctiletá holka a bylo to… bylo to dobrodružství.
Ani nevím, kdy přesně…
se to pokazilo.
Když jsem odjela do Španělska, byla jsem nejmladší studentka v programu.
Americké vysokoškolačky, které studují v zahraničí ve Španělsku.
Studovala jsem v Seville.
-V Seville. -V Seville.
Po příjezdu do Španělska jsme říkaly: „Pojeďme na výlet.”
Ahoj!
Doporučili nám Discover Excursions.
Poprvé v životě jsme byly dospělé.
Když se dívám na fotky z té doby, byly jsme všechny tak zranitelné.
Pak se stalo něco hrozného. Ani to neumím popsat.
Volala mi rozrušená, uplakaná.
Co se tam sakra stalo?
Nikdy by mě nenapadlo, co se tam skutečně dělo.
Dělo se to celá léta.
Myslím, že se to dotklo tak 50 holek.
A říkám: „Ty bláho, to je šílené.”
Jako být v místnosti s ďáblem.
PREDÁTOR ZE SEVILLY
EPIZODA 1: CESTA
Jmenuji se Gabrielle Vegaová. Je mi 30 let.
Jsem nejstarší ze tří holek.
Vyrostla jsem na normálním americkém předměstí.
Měli jsme kola a byli jsme pořád venku. Bylo to nádherné dětství.
Můj táta je Američan první generace.
Máma je z New Jersey.
Má rodina nemá španělské kořeny, a naopak rodina mého muže ano.
Jeho prarodiče byli z Asturie.
Mým rodičům se moc líbil nápad, že se vrátím do Španělska a navážu
na historii naší rodiny.
Vzpomínám na večer před odjezdem, když jsem se balila a byla jsem sama a…
začala jsem být sentimentální a začala psát dopisy.
Myslím, že to je snad jediný dopis, který mi kdy napsala.
Byl smysluplný.
Viděli jsme její nadšení a ničeho se nebála, takže jsme v podstatě měli
radost, že ji tam posíláme.
Myslím, že můj táta, by byl asi radši, kdyby mě učil španělsky,
když jsem byla mladší.
Hledal, kde bych se mohla naučit tě nejčistší španělštině a pak najednou
řekl: „Je to v Salamance.”
A asi proto jsem se rozhodla jít tam.
Nevím, měla jsem pocit, jakoby se mi otevřel svět, a mohla jsem tam
dělat úplně cokoli.
O Salamance jsem nevěděla nic.
Je vážně nádherná a naučíte se tam maličkosti jako sraz pod hodinami,
když se chcete sejít s přáteli na náměstí, tak se sejdete právě tam.
Určíte si čas, a čekáte tam.
Neuměla jsem pít. Neuměla jsem se chovat. Poprvé jsem někde byla sama. Neznala
jsem jazyk.
Všechno bylo nové. Ale vzpomínám, jak jsem tam žila a poprvé měla pocit,
že ve svém životě vidím nějaké barvy. Moc se mi tam líbilo, a snažila
jsem si to tam co nejvíc užít.
Ostatním kolem mě bylo tak 21, 22, 23.
Pořád jsme chtěli někam jet, protože v Evropě je toho hodně. A tak jsem
říkala: „Mohla bych jet do Francie, nebo do Maroka, nebo do Afriky.” A oni:
„No, Afrika, já nevím.” Ale ty můžeš jet, bude to skvělé. Věděla jsem, že to je
jeden z výletů, na který chci jet, protože je to tam jiné.
Discover Excursions znali všichni v naší skupině.
Vím, že jezdili do Maroka a zdálo se, že s nimi cestoval kde kdo.
Hledáte zábavu a snadnou cestu do Maroka?
Pojeďte s Discover Excursions na bezpečný poznávací výlet.
Jeďte na velbloudu.
Dejte si skvělé jídlo a užijte si slunečných dnů na nekonečné poušti.
Věřte nám. Vaše zážitky v Africe vás překvapí.
Necestujte, poznávejte.
V podstatě jsme pro ně byli cílovka, pro tu firmu. Říkali: „Chcete jet
do Maroka? Jsme tady pro vás.” Stál na tom jejich marketing. Měli fotky
amerických studentů, kteří s nimi jeli. Jo, vypadalo to, že Discover
Excursions je důvěryhodný podnik.
Vítejte.
Máme otevřeno od pondělí do pátku, od desíti do šesti. A bez siesty.
Jo, byli velmi profesionální a cenově dostupní. Ale byli taky jakože
samá zábava, prostě mladé prostředí. Byli tam mladí průvodci.
A moje spolužačky se rozhodly, že pojedou společně.
Celé to zorganizovali. Měli jsme itinerář a byla to snad grupa asi
dvou set lidí. Obrovská grupa mladých lidí. Byly to snad dva autobusy nebo
tak. Bylo nás hodně.
Vzpomínám, jak nám říkala, že pojede do Maroka. A my na to: „To je skvělé.”
Vím, že se na to moc těšila.
V podstatě jsme dorazili do Maroka a objížděli severní část země.
Páni.
Ty bláho.
Vzpomínám, že mě ohromilo, jak je tam nádherně. Byly tam hory, které byly
impozantní.
Architektura byla hodně odlišná.
Vedoucím průvodcem byl podle mě Manuel.
Vzpomínám, jak Manuel mluvil k nám všem v autobuse, stál před autobusem a
říkal nám, jak si to skvěle užijeme, a že budeme dělat tohle a tamto.
Byl přátelský a laskavý, a měl takové to nadšení.
Mohlo by mu být něco kolem 30. Vypadal jako milý kluk, který nás tam provede a
byl nadšený, že tam jsme.
Jeli jsme do Modrého města. Já šla na trhy, které byly neskutečné.
A vzpomínám, jak mě zaujala taková až agresivita místních prodejců.
Byla jsem s přáteli, a byli jsme tím vším nadšeni, protože to bylo jako
být v jiném světě a mluvili všemi možnými jazyky. Mluvili francouzsky,
anglicky, španělsky. Bylo to ohromující. Ty vůně byly ohromující, v tom
dobrém smyslu. Bylo to jako být úplně někde jinde.
Myslím, že to bylo v sobotu, a byl to poslední den cesty.
Ahoj, kočičko.
To je nádhera.
Chtěli, abychom po celou dobu cesty byli spokojení. A zdůrazňovali bezpečí.
Maroko není právě bezpečné. V hotelu byl bar. Myslím, že to bylo v
posledním patře hotelu a… běžte tam, jestli se chcete napít, ale zůstaňte
uvnitř. V noci je to tam pochybné a je nás velká skupina. Takže nás
vybízeli, abychom té noci zůstali v hotelu.
A my šly do baru. Já, Ashley a Nicole.
Všechny tři jsme bydlely na jednom pokoji. Poznala jsem je až ve Španělsku.
Vzpomínám si, jak s nimi kouřím cigaretu a objevil se Manuel.
A povídá: „Dáte si ještě jeden drink?", a my na to: „Jo, chtěly jsme a…"
A přišel s nápadem, kdy říká: „Seženu šampaňské a můžem si ho vypít
na pokoji.” A jakože: „Jo, objednám, nemusíte ho platit.” A tak podobně.
A holky říkaly: „Jo, klidně.” Nepřemýšlela jsem nad tím, jakože:
„Tak jo, to zní dobře.” A tak jsme šly na náš hotelový pokoj, my čtyři.
To on objednal šampaňské na pokoj.
A to on otevřel dveře, když dorazilo.
Seděly jsme na postelích a prostě se bavily, my tři holky a…
A on si stoupl, tuším, k nějakému nábytku. Jak vždycky bývá nějaká
skříňka před postelí. Postavil na něj šampaňské, a my seděly za ním na
postelích, a on ho začal rozlévat zády k nám.
Bylo to nenucené. Jakože hodně přátelské prostředí.
A… vzpomínám si, jak se to jeho pitomý chování začalo měnit.
Chtěl hrát takové ty hry.
V podstatě se nás začal vyptávat jakože: „S kolika klukama jste spaly?” A potom…
Začal říkat: „Co si vyměnit třička nebo zahrát vadí, nevadí?”
A říkal: „Nebude vadit, když si udělám větší pohodlí?”
A prostě si sundal kalhoty. A když byl ve spodním prádle, vzal polštář
a zakryl se jím.
Co to sakra… říkala jsem si: „Co to má sakra bejt?” Ale pak jsem si to omluvila
jakože možná jsou to kulturní rozdíly. Jakože možná je prostě jenom, já nevím,
jinej. Já nevím.
Vzpomínám, jak jsem začala být unavená, jakože hodně unavená a u skříně stála
přistýlka. Zvedla jsem se z postele a šla k ní. Lehla jsem si a hned
vytuhla.
Nevím, jak dlouho jsem spala. Netuším.
Jen si vzpomínám, že když jsem se vzbudila,
v pokoji už nikdo nebyl.
A cítila jsem se příšerně. Nikdy před tím jsem se tak necítila. A necítila
jsem se tak ani nikdy po tom.
Jako by byl můj mozek odpojený od těla, jako by mozek fungoval nějak
zpomaleně. Bylo to jako vyčerpání. Nevím, co to bylo.
Když jsem vstala, tak nějak si vzpomínám, že jsem se opírala o zeď, a s
velkou námahou se snažila dostat ke koupelně. Šla jsem otevřít dvěře
od koupelny a když jsem je otevřela…
Nicole, Ashley a Manuel byli ve sprše, všichni tři. Ony měly třička a
spodní prádlo, on jen spodní prádlo. Zavřela jsem dveře.
A říkám si: „Co to sakra bylo?” A pak…
všichni vyběhli ven, jakože rychle. Skoro to vypadalo, že se cítí trochu
trapně. A tak jsem šla dovnitř a posadila se na toaletu čelem ke dveřím.
A… jen si vzpomínám…
a tohle mě děsí už celé roky, vzpomínka na to, jak se dvěře jakoby rozletí.
A já vidím, jak se ke mně blíží jeho úd, a jak mi ho dává do pusy. A pak mě
něco bouchne do hlavy a potom prostě omdlím.
Ráno jsem se vzbudila na lůžku.
Byla jsem oblečená. A mé spolubydlící Nicole a Ashley byly v postelích.
A spaly. A on už v pokoji nebyl.
Byl pryč.
A měla jsem velké bolesti. Pálilo mě to. A vzpomínám, jak jsem odkryla deku
a podívala se na své nohy, měla jsem kalhoty a vzpomínám, že jsem se
koukala na kolena, a byly na nich modřiny.
A měla jsem pocit, že se muselo něco stát. Měla jsem bolesti, neovládala
své tělo, byla jsem pomalá.
A vzpomínám, jak vstávám. Jdu do sprchy, umyju se.
A holky se probudily a my jsme si musely zabalit, protože jsme se toho rána
vraceli do Španělska. A vzpomínám, jak jsem se cítila děsně vyčerpaně.
Sbalila jsem si věci.
S věcmi jsem došla dolů.
Sedla jsem si na gauč toho rána, kdy jsme opouštěli hotel.
Vzpomínám si, že jsem zaklonila hlavu a zavřela oči. A měla jsem takový záblesk
vzpomínky…
otevíraných dveří a jak mi ho dává do pusy.
A v té chvíli jsem měla pocit, že se pozvracím.
Bylo to tak živé a vizuální, a hodně děsivé.
A tehdy mi došlo, co se stalo.
Nejšílenější bylo…
že jsem se nemohla zhroutit. Nemohla jsem vyšilovat. Byla jsem v cizí zemi.
Musela jsem to překousnout. Musela jsem prostě jít, nastoupit do autobusu. To
zvládneš.
Manuel stál u dveří autobusu, když jsme nastupovali do autobusu zpět do
Salamanky.
Já začala nastupovat a on se díval někam nade mě.
Jako bych… skoro jako bych byla neviditelná, za což jsem byla vděčná.
Ale nebrečela jsem. Nevědělala jsem vůbec nic. Nereagovala jsem.
Prostě jsem se stáhla do sebe a bylo to jako by nikdo nebyl doma.
O 7 MĚSÍCŮ POZDĚJI
Myslím, že do Států jsem se vrátila v květnu 2014.
Vzpomínám, jak jsem v letadle plakala.
Protože jsem si vlastně pořád nepřiznala, co se stalo.
Když se vrátila, nebyla to už ona.
Byla trochu odtažitá a nesvá. A ptali jsme se jí: „Co se děje?” A „Co
se stalo?”. A ona jen: „Nechci tady být, nechci tady být. Prostě si musím
zvyknout, že jsem zpátky ve Státech.”
Hledala jsem to a u mladých, kteří studovali v cizině, je to běžné. Říká se
tomu ponávratová deprese. Že když se vrátí domů, a nejsou sami sebou, tak
je to normální. A to tvrdila, že se jí děje.
Měla jsem obrovský strach přijít za rodiči a říct jim to, protože jsem
se tak hrozně…
Tak hrozně…
Že jsem nechtěla, aby to věděli. Jako…
Jsem prvorozená, jsem jejich dcera.
A neznám nikoho, komu by se to stalo.
A nechtěla jsem, aby měli pocit, že zklamali jako rodiče, protože to
dopustili.
Byla doma možná tak měsíc, a měla zase začít chodit do školy, na univerzitu,
která byla asi sedm hodin cesty od našeho domu.
Gabrielle neprojevila nadšení, jako žádné. Nebyla nadšená.
Byla jsem opravdu ve velké depresi.
Takovou jsem ještě nikdy nezažila. A bylo to… všechno v životě mi
přišlo těžký. Naprosto všechno.
Začala jsem mít takové sebevražedné představy a takové neodbytné myšlenky,
že se zabiju.
Říkala jsem si: „Musíš to říct rodičům. Musíš rodičům říct, Gabby, co se děje.”
Byla jsem venku, byla sobota.
Byl krásný den, když zavolala.
A říkala mi: „Vracím se domů.” A já se ptala: „Proč se vracíš domů? Co se
stalo?”
A já řekla: „Byla jsem znásilněna, když jsem byla ve Španělsku a musím jet
domů.”
A…
Popravdě to pak mám trochu v mlze.
Neptala jsem se: „Co se stalo?”, ale „Přijeď.”
A to bylo asi dva a půl roku, co jsem to rodině neřekla. Mysleli si, že mám
deprese.
Neměla jsem ponětí. Jak jsem to jako matka nemohla tušit, ale netušila.
I moje tchyně, abuela, řekla: „Nemyslíš, že se s ní něco stalo? Myslím, že
se jí ve Španělsku něco stalo.” A já řekla: „Nic se jí nestalo. Je to
normální.” Když se ohlédnu, říkám: „Uf.” To přece… i ona poznala, že
Gabrielle není stejná.
Rodiče otevřeli dveře a prostě…
prostě mě objali a snažili se to nějak řešit, a já byla prostě zoufalá. A tohle
přesně jsem potřebovala. Dospěla jsem do chvíle, kdy jsem potřebovala rodinu a
musela jsem se smířit s tím, že jsem všechno potlačovala. Musela jsem
se tomu postavit čelem a říct jim to. Netáhnout to sama.
Jo.
Ptala jsem se: „Znala jsi toho člověka?” A ona řekla: „Ano, byl to náš
průvodce, který vlastnil tu cestovní agenturu.”
A tak se i podle mě cítila. Nechtěla ta slova říct nahlas, ani mluvit o
detailech. Chtěla jen být v bezpečí svého domova a být s námi.
A ptali se mě: „A nechceš jít na policii?” A já na to: „Ne, ne,
nechci jít na policii. Nechci s tím dělat vůbec nic.”
Potřebovala jsem se spíš vzpamatovat, a smířit se s tím.
Jo, bylo to drsné.
Bylo to drsné. Těžká doba.
O DVA ROKY POZDĚJI
25. LEDNA 2018
Jsem výtvarnice a grafička.
ELIZABETH KELLYOVÁ GABRIELLINA KAMARÁDKA
Nejhorší chvíle mého života byly na Floridské státní univerzitě.
Vzpomínám, jak jsem odcházela s pláčem.
Nejsmutnější chvíle mého života.
Pracovala jsem na jednom projektu. Byla to instalace zážitků lidí, jejich
nejlepších a nejhorších zážitků.
Mělo to být o tom, jak nás ty nejlepší a nejhorší zážitky formují.
Jako by se mi zastavil svět.
Byla jsem úplně ztracená.
Hledala jsem na internetu přes Facebook, Instagram, sociální sítě obecně, lidi,
kteří sdělí své dojmy a nechají se nahrát.
ZKOUMÁM VZPOMÍNKY POMOCÍ ROZHOVORŮ
POŠLETE MI SVÉ ZÁŽITKY, JE TO JEDNODUCHÉ!
A Gabrielle byla nakonec jednou z těch, kdo odpověděl a poslal audio
nahrávku o svém nejlepším a nejhorším dni.
TADY MÁŠ :)
Když jsem slyšela o tom nejhorším, přišlo mi na tom něco povědomého.
Jsem Gabrielle. A začnu odpovídat na otázky.
Nejsmutnější den v mém životě?
Asi když jsem byla znásilněna.
Byla jsem sama v Maroku. Teda ne úplně sama, se dvěma kamarádkama a…
Jely jsme na výlet. A průvodce se mnou dělal fakt hnusný věci.
Prostě to pro devatenáctiletou holku bylo fakt těžký.
Jo, a po tom dni…
všechno…
bylo jiné, už jsem nebyla dítě.
Neřekla název té agentury. Neřekla jméno Manu. Byl to jen takový pocit, co
jsem měla. A to mě podnítilo, abych se jí ozvala.
MOC DĚKUJU ZA POMOC!
MOC SI TOHO VÁŽÍM.
MRZÍ MĚ, CO SE TI STALO V MAROKU
Poslala mi zprávu typu: „Díky za poslání. Opravdu si vážím tvé pomoci. Mrzí mě,
co se ti stalo.”
A zeptala jsem se jí, jestli cestovala s agenturou Discover Excursions.
Řekla: „Ano.” A zeptala se, jestli osoba, o které mluvím, je Manu.
A já řekla: „Ano.”
A začala jsem panikařit, byla jsem úplně mimo.
Věděla jsem, že se něco podobného stalo někomu jinému.
Jela jsem studovat do Španělska v roce 2017.
Moje starší sestra nám doporučila Discover Excursions. A chtěli jsme jet
na výlet do Maroka.
A myslíte si, že váš průvodce bude jednat ve vašem nejlepším zájmu, když s vámi
vyráží do jiné země.
-Co? -Vzpomínám si…
že jednoho večera během cesty měla být velká párty, kterou pořádali sami.
A to nakonec byla ta noc,
kdy… sexuálně napadl jiné dívky.
Viděla jsem, jak divně se k ní chová.
Neustále…
se na Catherine lepil. Jako by ji všude následoval, pořád byl někde poblíž
nebo s ní mluvil.
Ptala jsem se Liz: „Spojila bys mě s ní?”
ANO
Tak jsem se s tou dívkou spojila. A ona řekla: „Jo, Manuel mě prakticky
natlačil do postele a snažil se na mě nalehnout a hrozně mě to vyděsilo,
ale slyšela jsem, že se dvěma holkám z jiného výletu Discover Excursions
stalo něco horšího.”
Tak říkám: „Dobře. Mohla bys mi na ně dát kontakt? Ráda bych je našla
a promluvila si s nimi.”
A…
tak jsem získala kontakt na Hayley a Carly.
PORTUGALSKO
A ty mi v podstatě řekly, že na ně dělal nátlak v pokoji, na obě dvě, v pokoji v
Portugalsku při jednom z výletů Discover Excursions.
Neustále nás vybízel, abychom pily dál.
Chtěl si taky zahrát vadí, nevadí a chtěl, abychom se líbaly a tančily pro
něj.
Jednu z nich chytil za zápěstí a nechtěl je pustit, a snažil se vynutit
jejich doteky.
Řekl: „Jedna z vás mě obejme. Druhá mě políbí.”
Řekl nám, že teď nesmíme odejít, protože ho tam přece nenecháme, když mu
stojí.
A byly vyděšené. V šoku.
Hayley se mu nakonec nějak vykroutila.
A pak když Hayley řekla, aby mě pustil, odpověděl, že mě nepustí, protože ho
jedna z nás musí dodělat.
A ona musela běžet ke dveřím, otevřít je a říct: „Jestli nás okamžitě nepustíš,
povíme všem, k čemu nás nutíš.”
Pak mě pustil a druhého dne už tam nebyl.
A ostatní průvodci říkali, že musel odjet z rodinných důvodů.
Takže jakmile jsem našla ty tři ženy,
najednou se mi v hlavně něco přepnulo.
Volala mi rozrušená, uplakaná. „Dělá to dalším holkám. Dělá to dalším holkám.”
A já se ptám: „O čem to mluvíš?”
Jela jsem domů autem a telefonovala mámě a okamžitě jsem věděla, co
musím udělat.
Dojela jsem domů a toho dne jsem začala psát na Facebook.
„Ten, co mě znásilnil, v tom pokračuje. Jestli znáte někoho, kdo jede do
Španělska, musíte jim říct, že Manuel Blanco Vela z Discover Excursions
ubližuje ženám. Sdílejte, prosím. Hashtag me too.” Začala jsem
psát nonstop. Posunula jsem to na úplně jinou úroveň, když jsem opakovala
stejnou zprávu.
„Ahoj, dlouho jsme se neviděli. Ten, co mě znásilnil, v tom pokračuje.
Můžeš prosím sdílet můj facebookový status?” Bylo to šílené.
Poslala jsem to snad dvou stovkám lidí. Přímou zprávou na Facebooku, jednu za
druhou.
Táta měl kontakt v Miami na generálního konzula na ambasádě, na španělské
ambasádě v Miami.
Jela jsem tam, řekla jim, co se děje, a že jsem našla další ženy.
A vzpomínám, že generální konzul byl velmi laskavý a chtěl mi pomoct, ale
byl zdrženlivý. Říkal: „Neměla byste s tím chodit do médií. Neměla
byste o tom s nikým mluvit.”
Říkám si, proč nechtěl, abychom s tím šli do médií. Nechtěl poškodit
pověst své země?
V té chvíli, kdy řekl ne, jsem věděla, že to udělám.
11. DUBNA 2018
Byli jsme ve studiu a já začala být opravdu nesvá. Měla jsem pocit, že
omdlím.
Jedna minuta!
Jo, jedna minuta, lidi. Pojedeme. Zlomte vaz.
Vzpomínám si, jak stojím v zákulisí.
A… začala jsem natahovat.
Kamera tři…
Čtyři, tři, dva, jedna.
A jedeme živě.
A začala jsem se sypat a ona ke mně přišla a řekla: „Děláš opravdu
dobrou věc. Myslím, že ti to hodně pomůže
MEGYN KELLYOVÁ
a že ho dostaneš.” A já si říkám:
„Dobře, když tohle říká Megyn Kellyová, tak se na to musím vykašlat. Musím tam
jít.” A pak vešla před kamery a pak jsem šla já. A pamatuju si jen, jak se na
ní dívám a jak mi položí otázku, a pak si z toho nepamatuju už naprosto nic.
Ale zjevně to šlo velmi dobře.
S manželem jsme byli ve studiu, když to natáčeli a byli jsme na ni hrdí.
A myslím, že už tehdy jsme věděli, že to bude… že to bude něco velkého.
Věděla jsem…
že vstupuju na neprozkoumané území. Neměla jsem představu, co budu.
Neměla jsem ponětí, že se z toho stane něco takového.
Po odvysílání se mi začala ozývat spousta lidí.
Můj mobil se nezastavil.
Během rozhovoru ukázali fotku muže, kterého jsem znala jako Manu Whitea.
A já jsem vykřikla: „To je on! To je on!”
Seděla jsem u toho a říkala si: „To je šílený.” A nemyslím, že řekli
jeho jméno, ale říkám: „Jo, to je Manu.”
JORDAN SHOMEROVÁ
Když jsem slyšela Gabrielle všechno to do sebe zapadlo.
ZORA MIHALEYOVÁ
Nikdy by mě nenapadlo, že to byl Manu. Najednou se mi rozsvítilo.
Ale cítila jsem i neskutečné množství vzteku.
AMANDA GORMSENOVÁ
Když jsem slyšela Gabrielle, bylo mi už jasné, že je to sériový sexuální
predátor a… všechny ty zločiny a útoky opravdu spáchal.
Tehdy jsem zjistila, že to, co se mi stalo, se dělo dalším ženám roky po tom
a možná i roky před tím.
Říkala jsem rodičům: „Našla jsem holku z Rhode Islandu. Našla jsem holku z
Virginie. Našla jsem dvě holky z Floridy. Tři holky z Floridy. Jednu z New Yorku.”
Nacházela jsem další a další a rodiče říkali: „Pro Krista pána.”
AUBREY JOYOVÁ
SEVILLA, ŠPANĚLSKO
Tenhle svůj příběh jsem napsala do zprávy Gabrielle. Že jednoho dne, myslím,
že to bylo počátkem dubna, jsem seděla v kanceláři a Manu tam nebyl.
Měla jsem za úkol projít různé facebookové skupiny univerzit, které
zprávu z účtu Discover Excursions se zněním: „Pojeďte do Maroka a tady máte
slevový kód.”
A pak ho vidím, jak chodí tam a zpátky s mobilem.
Pak přišel za mnou jako obvykle a říká: „Aubrey, pojďme na oběd. Musím ti říct,
co se právě děje.” A já říkám: „Dobře.”
Tak jsme šli na oběd.
Posadil se. Objednal. Jako obvykle. Vždycky nám objednává. A pak šel
ven a zase přecházel sem a tam s mobilem, až rozrušeně.
Nakonec vešel dovnitř. Posadil se. Nemohl nic jíst. A snažil se mi
vysvětlit: „Nějaké holky se mi snaží zkazit pověst, ublížit mi a vytřískat
prachy. Nechápu, proč něco takového dělají. Je to hrůza a… co moje rodina.
Tohle mi zničí pověst. Moje máma z toho bude smutná.”
Já na to: „Tyjo. To je teda šílený.”
Snažil se to překroutit.
Získat moje sympatie.
A…
vrátila jsem se do kanceláře a on odešel.
Věděla jsem, že se to vysílalo v Today, a tak jsem se podívala.
A zjistila jsem, jak je to zlé.
Tak jsem odešla a myslím, že hned druhý den se agentura zavřela.
Sledujeme tento případ, který se v posledních týdnech stal virálním.
Policie vyšetřuje, zda majitel cestovní agentury ze Sevilly, znásilnil
desítky svých klientek zejména ze Spojených států.
Studentka z Floridy nedávno podala trestní oznámení, což spustilo lavinu
podobných výpovědí.
Stojíme před centrálou cestovní agentury, která je, jak vidíte, uzavřena.
Snažili jsme se také spojit s ředitelem agentury, který dosud na dotazy médií
nereagoval.
NOVINÁŘ Z DIARIO DE SEVILLA
Získal jsem číslo na Manuela Blanca. Zavolal jsem a on to zvedl.
Řekl jsem, že jsem Fernando Pérez Ávila z Diario de Sevilla a on to položil.
Pak jsem se rozhodl poslat mu zprávu přes WhatsApp. Odpověděl velice lakonicky.
„Za naši firmu mohu jen říct, že se jedná o pomluvy a lži. Nejsou žádné žaloby
ani důkazy.”
„Zprávy na internetu nejsou pravdivé. Naši právníci ve Spojených státech i
ve Španělsku už to řeší.”
Tak zněla ta zpráva, a já ji celou vložil do svého novinového článku.
Vzpomínám si, jak mi začali posílat materiály.
A vím jistě, že mi někdo poslal screenshot snad z Googlu, že je to místo
trvale uzavřeno.
To bylo prostě super. Prostě super. Úžasný. Řekla jsem si…
řekla jsem si, teď je odříznutej.
Kašlu na tebe. Na tvý přátele. Na všechny, co tě podporujou. Táhni.
STALO SE TO I MNĚ
I MĚ MANUEL ZNÁSILNIL
Řekla bych, že většina těch zpráv přišla v tom týdnu.
A pak se to začalo nabalovat, protože se mi začaly ozývat dívky, které říkaly:
NEJSI V TOM SAMA
„Znásilnil mě,
ale nechci to říkat své rodině. Nevím, co mám dělat.” Spousta lidí mi psala
a snažila se, ozývali se mi… a že mi všechnou řeknou.
Byl to jeden z těch momentů, kdy jsem neměla ponětí, do čeho jsem se dostala.
A vzpomínám, jak mi přišla osobní zpráva přes Facebook.
CAREY BAJOREKOVÁ PŘED DVACETI VTEŘINAMI
Kde stálo: „Manuel Blanco Vela mi zabil dceru.” Facebook.