У США немає культури навчання за кордоном.
Але мама порадила: «Ти можеш поїхати в Іспанію».
Мені було лише 18 років.
І все було немов… Це була пригода.
Я не знаю, коли все пішло
шкереберть.
Прибувши в Іспанію,
я була наймолодшою в програмі.
Серед американських студентів, які навчалися за кордоном в Іспанії.
Я вчилася за кордоном у Севільї.
-Севілья. -Севілья.
По приїзду в Іспанію ми вирішили: «Гайда мандрувати».
Привіт!
Порадили «Дискавер Екскаршенс».
ВІДКРИЙ СЕВІЛЬЮ
Ми вперше стали дорослими.
Коли я дивлюся на фотографії того часу, ми всі були дуже вразливі.
Сталося щось дуже погане. Мені бракує слів.
ҐЕБРІЕЛ
-Вона подзвонила мені в істериці, плачучи. -Що в біса сталося?
Я й уявити не могла, що коїться.
Це відбувалося роками.
Під кінець було близько 50 людей.
Я подумала: «Отакої, очманіти».
Ти немов була в кімнаті з дияволом.
СЕВІЛЬСЬКИЙ ХИЖАК
СЕРІЯ 1: ПОДОРОЖ
Мене звати Ґебріел Веґа. Мені 30 років.
Я найстарша з трьох сестер.
Я виросла у звичайному передмісті США.
У нас були велосипеди, ми каталися на вулиці.
Це було солодке дитинство.
Я конячка, мамо.
Мій батько — американець у першому поколінні.
Моя мама з Нью-Джерсі.
Моя сім'я не пов'язана з Іспанією.
А от сім'я чоловіка має там глибоке коріння.
Його дідусь і бабуся були з Астурії.
Моїм батькам дуже сподобалася ідея, що я повернуся до Іспанії
й відновлю зв'язок зі своїми предками.
Ось і все.
Пам'ятаю вечір напередодні. Я пакувала валізу,
я була не сама, і я тоді
стала дуже сентиментальною.
Почала писати листи.
Гадаю, це єдиний лист, який, можливо, вона коли-небудь мені писала.
Він був важливим.
Ми знали, що вона в захваті й не боїться.
Тому для нас…
Для нас було за щастя відправити її туди.
Думаю, мій тато… Не скажу, що йому прикро,
але він шкодує, що не навчив мене… Не навчив нас іспанської в дитинстві.
Він дивився, де я можу вивчити найчистішу форму іспанської.
І такий вирішив: «У Саламанці».
Саме тому я вирішила їхати туди.
САЛАМАНКА 2013 РІК
Не знаю. Мені просто здавалося, що світ відкрився переді мною,
і я хотіла зробити все, що могла.
Я геть не знала Саламанки.
Вона дуже красива, і коли дізнаєшся деякі речі про…
Якщо зустрічаєшся з друзями на площі,
то обов'язково під годинником.
А тоді призначаєте годину й приходите.
Я не вміла пити. Не знала, як себе поводити.
Я вперше була сама. Я не володіла мовою.
Усе було дуже по-новому.
Але я пам'ятаю, що жила там і відчувала,
наче вперше побачила колір у своєму житті.
Мені дуже сподобалося.
Я намагалася зануритися в цей досвід якомога більше.
УНІВЕРСИТЕТ САЛАМАНКИ
Я була з молоддю, якій було десь 21, 22, 23.
Ми думали про різні поїздки, бо в Європі ж купа всього.
Я думала: «Можна поїхати у Францію, Марокко чи в Африку».
Ми такі: «Африка… Ну, не знаю».
Можна з'їздити, буде круто.
Я завжди знала, що це одна з подорожей, яких я дуже прагнула,
бо це було щось дуже незвичне.
«ДИСКАВЕР ЕКСКАРШЕНС»
«Дискавер Екскаршенс» були відомі в нашій групі.
ОФІС У СЕВІЛЬЇ
Я знала, що вони їздять у Марокко. І здавалося, їздила вже купа молоді.
Ви бажаєте розваг і легко дістатися до Марокко?
Вирушайте в безпечну й цікаву подорож з «Дискавер Екскаршенс».
Покатайтеся на верблюді.
Скуштуйте смачну їжу.
І насолоджуйтеся сонячними днями в нескінченній пустелі.
Довіртесь нам. Вас здивує все те, що ви переживете в Африці.
Не просто подорожуйте. Робіть відкриття.
Ми були лише ринком для цієї компанії.
Мовляв: «Ви хочете в Марокко? Вам до цієї компанії».
Вони організували весь маркетинг. У них були наші фото.
Маленькі американські діти.
Ну тобто, «Дискавер Екскаршенс» були законним бізнесом.
Ласкаво прошу.
Ми працюємо з понеділка по п'ятницю з 10:00 до 20:00. Без сієст.
Так, усе було дуже професійно. І досить доступно.
Але це було також дуже, знаєте,
веселе, молодіжне середовище.
Гіди також були молоді.
І з іншими студентами з моєї програми ми вирішили їхати разом.
Вони організували поїздку. Дні були розплановані. Був маршрут, і…
Здається, група складалася з 200 осіб. Ця група була величезна.
Було зо два автобуси. Нас набралося дуже багато.
Пам'ятаю, вона розповіла нам, що їде в Марокко.
Ми відреагували: «Це чудово».
І я знаю, що вона була на сьомому небі.
Ми поїхали в Марокко.
Й об'їхали північну частину країни.
Овва!
Господи!
Пам'ятаю, мене вразило, як там усе було красиво.
Там височіли неймовірні гори.
Архітектура була зовсім інакшою.
Головним гідом, як на мене, був Мануель.
Я пам'ятаю, як Мануель
розмовляв із нами в автобусі.
Стояв спереду й говорив,
як ми чудово проведемо час і робитимемо те й те.
Він був привітною, теплою й доволі запальною людиною.
Мабуть, йому було під 30 або трохи за 30.
Ніби хороший хлопець, що хотів показати нам усе
й був дуже радий, що ми поїхали.
Ми поїхали в Блакитне місто.
Я походила по ринках, які були просто неймовірними.
Пам'ятаю, я ледь не зірвалася через агресивну поведінку продавців.
Я була з друзями, і ми були в захваті від усього.
Тому що ми перебували в іншому світі.
Там говорили всіма мовами.
Французькою, англійською, іспанською. Це було приголомшливо.
Запахи були шаленими. І не в поганому сенсі. От просто…
Я була в цілковито новому місці.
Здається, була субота. І це був останній вечір подорожі.
Привіт, котику.
Як красиво!
Вони хотіли, щоб нам там було комфортно протягом усього часу.
А особливо безпечно.
«Марокко — це не дуже безпечне місце. Не виходьте на вулицю.
У готелі є бар».
Здається, на найвищому поверсі готелю.
«Можемо піднятися туди, якщо хочете випити.
Але на вулицю краще не виходьте.
Уночі можуть траплятися несподіванки, а нас багато».
Того вечора нас усіх закликали не виходити.
Ми пішли в бар. Я, Ешлі та Ніколь.
І перебували в одній кімнаті. Ми троє. Я познайомилася з ними на своїй програмі.
Пам'ятаю, я викурила сигарету зі своїми друзями.
Раптом з'явився Мануель.
Запитав: «Ви ще вип'єте?»
Ми такі: «Так, ми думали…»
І в нього виникла така ідея, мовляв:
«Я візьму шампанське, і потусимо всі в номері».
Отаке.
«Я йду візьму, не переживайте».
І ми відповіли: «Гаразд».
Я навіть не думала про це. Я поміркувала: «Звучить непогано».
І ми всі вчотирьох пішли в готельний номер.
Він замовив шампанське в номер.
І саме він відчинив двері, коли шампанське прибуло.
Ми сиділи собі на ліжках і відпочивали.
Ми, тобто троє дівчат.
І…
А тоді підійшов він.
Я впевнена, що там були якісь меблі.
Знаєте, такі меблі, що стоять перед ліжками.
Він поклав там шампанське. Ми були позаду нього на ліжках.
І він почав наливати, стоячи до нас спиною.
Це було дуже невимушено.
Панувала дуже дружня атмосфера.
І я пам'ятаю,
що атмосфера навколо нього, чорт забирай, почала змінюватися.
Він хотів грати в ігри й таке інше.
Він почав запитувати нас:
«Зі скількома ви переспали?»
А ще він…
Він почав казати:
«Поміняємося футболками або зіграємо в правду чи дія?»
А тоді запитав: «Ви не проти, якщо я влаштуюся трохи зручніше?»
І просто починає знімати штани.
Він у трусах. Бере подушку
й кладе її на себе.
Я просто… Я подумала: «Що це в біса таке?»
Але потім пробуєш якось це собі пояснити й думаєш…
Може, це просто культурна різниця.
Може, це просто він інакша людина.
Не знаю.
Пам'ятаю, на мене почала накочуватися втома.
Дуже-дуже сильна втома…
Біля шафи стояло ліжко.
Я встала з постелі й пішла до цього ліжка.
А тоді лягла й вирубалася.
Не знаю, скільки я спала. Гадки не маю.
Пам'ятаю, у певний момент я прокинулася.
І в кімнаті нікого не було.
Почувалася я дуже кепсько.
Я ще ніколи так не почувалася.
І більше ніколи відтоді так не почувалася.
Немовби мій розум і тіло були роз'єднані,
а мій мозок працював дуже-дуже повільно.
Це було виснаження. Я не знаю, що це було.
Коли я підвелася, почала йти, спираючись на стіну
й волочачи ногу за ногою,
аби дійти до туалету.
Я стала відчиняти двері до туалету, і коли я їх відчинила…
Ніколь, Ешлі й Мануель стояли втрьох у душі.
Вони були у футболках і трусах. Він був у трусах.
Я зачинила двері.
І подумала: «Що це в біса було?»
А тоді…
Вони всі вийшли, вибігли.
Здавалося, що всім їм було ніяково.
Я зайшла в туалет й сіла на унітаз.
Я сиділа обличчям до дверей.
І…
Усе, що я пам'ятаю…
Це спогад, який переслідує мене роками.
Двері рвучко відчиняються,
і я бачу, як його промежина наближається до мене,
а тоді він засуває мені в рот.
І затим мене б'ють по голові.
І я втрачаю свідомість.
Отямлююсь у ліжку наступного ранку.
Я була у своєму одязі.
Мої сусідки по кімнаті, Ніколь та Ешлі, лежали на постелях. Спали.
А він… Його не було в кімнаті.
Він пішов.
Мені було дуже боляче.
Мене всю ламало.
Пам'ятаю, я відсунула ковдру,
подивилася на свої ноги й…
Я була в штанах. Я глянула на свої коліна,
а на них були синці.
Я зрозуміла, що сталося щось погане. Мені було боляче.
Я була дуже повільною й немов геть втратила контроль.
Пам'ятаю, я встала.
Пішла в душ, відмилася.
Вони прокинулися,
і треба було пакувати речі,
бо того ранку ми поверталися до Іспанії.
Пам'ятаю, з мене тоді немов вичавили всі сили.
Я зібрала речі.
Спустилася з ними вниз.
І коли ми мали виселятися того ранку, я сіла на диван.
Закинула голову назад.
Заплющила очі.
І перед очима пробігло,
як двері відчиняються й він засуває мені в рот.
Згадую, мені здалося, що я зараз вирву.
Спогад був дуже яскравий, чіткий і просто жахливий.
Саме тоді я збагнула, що трапилося.
Найбожевільніше було те,
що я не могла розсипатися.
Не могла злякатися.
Я була в іншій країні.
І мусила пройти через це.
Я мусила промовити до себе: «Гайда, сідай в автобус.
Усе буде гаразд».
Мануель стояв біля дверей автобуса,
коли ми сідали на автобус до Саламанки.
Я зайшла в автобус, а він дивився поверх моєї голови.
«ДИСКАВЕР ЕКСКАРШЕНС»
Я не…
Я була немов повністю невидима. І була не проти цього.
Проте я не плакала. Я не…
Нічого. Я не реагувала.
Я повністю занурилася в себе.
Я просто… Удома нікого не було.
7 МІСЯЦІВ ПО ТОМУ
Я повернулася до США, здається, десь у травні 2014 року.
Пам'ятаю, як я плакала в літаку.
Бо я досі не зізнавалася собі в тому, що сталося.
МОНТАНА
Коли вона повернулася,
то була сама не своя.
Якась така замкнута й не в собі.
Ми запитували: «Що таке? Що сталося?»
Вона відповідала: «Я просто не хочу тут бути. От не хочу. Не хочу…
Я ще не звикла до того, що я знову в США».
Пам'ятаю, я стала гуглити.
Це було звичне явище в дітей, які вчилися за кордоном.
Це називається «депресія повернення».
Якщо вони повертаються самі не свої,
то це нормально.
Саме так вона нам це пояснювала.
Мій найбільший страх — це було звернутися до батьків
і розповісти їм. Адже я дуже…
Я дуже
не хотіла, щоб вони дізналися. Тому що…
Я перша дитина. Я їхня дочка.
Я не знаю нікого, з ким це сталося.
Я не хотіла, аби вони думали, що підвели мене як батьки
й допустили таке.
Вона була вдома лише місяць.
А тоді настав час розпочати навчання в університеті,
до якого від нашого дому треба було їхати сім годин.
Ґебріел не виявила ентузіазму. Нуль. Вона не була в захваті.
Я була страшенно пригнічена.
Я ще ніколи раніше не страждала від такої депресії.
І…
Усе в моєму житті стало важким.
Усе в моєму житті стало дуже важким.
У мене з'явилися думки про самогубство.
Нав'язливі ідеї про те, аби вкоротити собі віку.
Я подумала: «Ти мусиш розповісти батькам.
Ґеббі, ти мусиш сказати батькам про те, що коїться».
Я була надворі. Була субота.
ҐЕБРІЕЛ
Надворі був чудовий день. Подзвонила вона.
І повідомила: «Я повертаюся додому».
Я запитала: «Чому? Що сталося?»
Я відповіла: «Мене зґвалтували.
Мене зґвалтували в Іспанії, і мені треба додому».
І…
Чесно кажучи, після цього все немовби розплилося.
Я не питала: «Що сталося?» Я сказала: «Їдь».
Я не розповідала про це рідним два з половиною роки.
Вони думали, що в мене депресія.
Я гадки не мала.
Думаю: «Як я як мама могла й гадки не мати?» Але це правда.
І навіть моя свекруха, бабця,
питала: «А з нею нічого не сталося?
Я думаю, з нею щось сталося в Іспанії».
Я відповіла: «Нічого з нею не сталося. Усе нормально».
Розумієте? Я згадую це й думаю: «Ну як так?» От вона знала.
Вона побачила, що Ґебріел не така.
Мої батьки відчинили двері й…
Вони обійняли мене, і ми намагалися почати із цього.
Я була просто у відчаї.
І потребувала саме цього.
Мені була потрібна сім'я.
Я мусила визнати те, що я…
придушувала будь-які…
Я мусила визнати це все, розповісти їм усе
й перестати носити це в собі.
Так.
Я запитала: «Ти знала його?» Вона відповіла: «Так. Це був гід.
Він був власником туристичної компанії».
Я розуміла її почуття.
Вона не хотіла навіть казати ці слова вголос
або ж говорити про деталі.
Вона просто хотіла перебувати в безпеці власної домівки й бути з нами.
Вони спитали мене: «Хочеш піти в поліцію?» Я відказала: «Ні.
Ні, я не хочу в поліцію. Я не хочу мати до цього жодного стосунку».
Це був час для відновлення та зцілення.
Так, було важко. Було важко.
Важкі часи.
ДВА РОКИ ПО ТОМУ
25 СІЧНЯ 2018 РОКУ
ТАЛЛАХАССІ ФЛОРИДА
Я художниця й графічна дизайнерка.
У 2018 році я була на останньому курсі…
ЕЛІЗАБЕТ КЕЛЛІ ПОДРУГА ҐЕБРІЕЛ
…Університету штату Флорида в Таллахассі, Флорида.
Найгірший етап у житті — навчання в Університеті Флориди.
НАЙСУМНІШИЙ МОМЕНТ У ЖИТТІ
Пам'ятаю, виходжу на вулицю й плачу.
Це був проєкт, над яким я працювала.
Це була інсталяція, що відображала досвід людей.
Їхній найкращий і найгірший досвід.
У ній мала бути закладена ідея,
що нас формує наш найкращий і найгірший досвід.
Мені здалося, що мій світ зупинився.
Я була геть розгублена.
Я пішла у фейсбук, інстаграм і соцмережі взагалі,
шукаючи там людей, які б робили записи й давали інтерв'ю.
ДРУЗІ, Я ПРОВОДЖУ ІНТЕРВ'Ю ПРО СПОГАДИ.
ЯКЩО У ВАС Є ЩОСЬ ЦІКАВЕ…
Ґебріел була серед тих людей, які відгукнулися на мій заклик.
Вона надіслала аудіозапис про свій найкращий і найгірший день.
25 СІЧНЯ 2018 РОКУ
ОСЬ, ПРОШУ :)
Коли я почула запис про її найгірший день, то просто…
У ньому було щось дуже знайоме.
Це Ґебріел. Я почну відповідати на твої запитання.
Найсумніша мить у моєму житті?
Мабуть, тоді, коли мене зґвалтували.
Я була наодинці в Марокко.
Не наодинці. З двома подругами.
І…
ми поїхали на екскурсію.
Гід узяв і накачав мене якимсь лайном.
Так чи інакше, це було дуже важко для 19-річної дівчини.
От, і після того дня
все
стало інакшим.
Я вже більше не була дитиною.
Вона не згадала назви компанії. Не назвала імені Ману.
Мені це просто підказувала інтуїція.
І саме це підштовхнуло мене зв'язатися з нею.
ДУЖЕ ДЯКУЮ ТОБІ ЗА РОЗПОВІДЬ!
СПАСИБІ.
СПІВЧУВАЮ ЩОДО ТРАГЕДІЇ В МАРОККО.
Вона написала: «Дякую, що надіслала це голосове.
Спасибі за те, що відважилася.
І я щиро тобі співчуваю».
Я запитала її, чи компанія, з якою вона їздила,
називається «Дискавер Екскаршенс».
Вона відповіла: «Так».
Вона запитала, чи людина, про яку я розповіла, — це Ману.
Я відповіла: «Так».
Я стала панікувати, зовсім зійшла з глузду.
Я знала, що з однією людиною трапилося дещо дуже подібне.
У 2017 році я поїхала вчитися за кордон, в Іспанію.
Моя старша сестра порекомендувала нам
«Дискавер Екскаршенс».
Ми хотіли поїхати в Марокко.
БРОНЮЙ ЗАРАЗ!
А коли їдеш із кимось за межі країни,
то тоді хочеться вірити, що в їхньому серці
тільки найкращі наміри.
Боже!
Що?
Я пам'ятаю,
що протягом цих поїздок мав бути вечір,
протягом якого вони влаштовували велику вечірку.
Урешті-решт, саме в такий вечір
він напав на іншу дівчину, яка їхала з нами.
Я побачила, який він химерний біля неї.
Він просто не спускав ока
з Кетрін.
Мені здавалося, що він стежить за нею
й завжди перебуває поруч, завжди говорить із нею.
Я запитала Ліз: «Можеш зв'язати мене з нею?»
ТАК
КЕТРІН ПОВІДОМЛЕННЯ — ДОДАТИ НОМЕР
Тоді я зв'язалася із цією дівчиною.
Вона розповіла: «Так, Мануель штовхнув мене на ліжко
й спробував вилізти зверху на мене. Я перелякалася.
Однак я чула, що ще гірше
сталося ще з двома дівчатами в іншій поїздці цієї турфірми».
Я запитала: «Гаразд. Зв'яжеш мене з ними?
Я маю їх знайти й поговорити з ними».
І…
Я вперше зв'язалася з Гейлі та Карлі.
ГЕЙЛІ/КАРЛІ (ПОРТУГАЛІЯ)
ЛАГУШ ПОРТУГАЛІЯ
28 ТРАВНЯ 2017 РОКУ
Вони розказали мені, що він
загнав їх обох у номер.
У номер у Португалії — під час однієї з екскурсій.
ГОЛОС КАРЛІ
Він якомога старався, щоб ми продовжували пити.
Хотів зіграти в правду чи дію.
Хотів, аби ми цілували його й танцювали для нього.
Він хапав одну з них за зап'ястя й не відпускав.
А ще намагався змусити їх торкатися його.
Він сказав: «Одна з вас має торкнутися мене, а інша — поцілувати».
Він сказав, що ми не можемо піти,
бо не можемо залишити його з повними жолудями.
Вони були перелякані. Перелякані.
Гейлі вдалося вивернутися від нього.
І коли Гейлі сказала йому відпустити мене,
він сказав їй, що не може мене відпустити,
бо хтось мав закінчити роботу.
Вона вибігла в коридор, відчинила двері й пригрозила:
«Якщо не підеш звідси, ми розповімо всім, що ти коїш».
Він відпустив мене.
А наступного дня його не було.
Усі інші гіди казали,
що в нього сімейні проблеми.
Коли я знайшла цих трьох жінок,
у мене в голові все зовсім перемінилося.
Вона подзвонила до мене в істериці, плачучи.
«Він коїть це з іншими дівчатами!»
Я запитала: «Про що ти?»
Я їхала додому, говорячи по телефону з мамою
й зосереджуючись на тому, що я буду робити.
Я повернулася додому й з того дня почала писати у фейсбуці.
ҐЕБРІЕЛ ВЕҐА
ПРИВІТ, НАРОД! ЯК ВИ ТАМ?
«Мій ґвалтівник і далі ґвалтує.
Якщо знаєте когось, хто летить до Іспанії, скажіть цій людині,
що Мануель Бланко Вела з "Дискавер Екскаршенс" нападає на жінок.
Будь ласка, поділіться цим.
Хештег "Я теж"».
Я почала писати без упину.
І вийшла на цілком інший рівень —
стала писати те саме повідомлення.
ПОШИРИТИ
«Привіт, давненько вас не чула.
Мій ґвалтівник досі ґвалтує. Зробите, будь ласка, репост?»
Отакі шалені речі.
Я розіслала це 200 людям.
Приватні повідомлення у фейсбуці. Розсилка.
НАДІСЛАТИ
У мого тата були зв'язки
з генеральним консулом Посольства Іспанії в Маямі.
Я поїхала туди й розповіла їм, у чому річ, що я знайшла тих жінок.
Пам'ятаю, генеральний консул був дуже приязним.
Він хотів допомогти мені, але вагався.
Радив: «Не варто розповідати про це в новинах.
Не варто говорити про це ні з ким».
Цікаво, чому він не хотів, аби ми йшли до журналістів.
Бо це антиреклама для його країни.
Коли він відраджував, я подумала: «Саме це я й зроблю».
НЬЮ-ЙОРК 11 КВІТНЯ 2018 РОКУ
Ми були в гримерній, і тут мене почав брати страх.
Я майже вирубалася.
-Хвилина! -Так. Хвилина, народ.
Починаємо. Гарного нам шоу.
Пам'ятаю, я стояла за лаштунками.
І раптом почала ридати.
-Третя камера… -Чотири, три, два, один.
Ми в прямому етері.
Мене почало накривати. Вона підійшла до мене й запевнила:
«Ти робиш дуже добре справу.
Це допоможе тобі. І ти його посадиш».
Я подумала:
«Якщо це каже Меґін Келлі, то пішло воно все.
Я маю вийти й зробити це».
Після цього вона вийшла на сцену, а за нею і я.
Пам'ятаю, я дивилася на неї.
Вона поставила мені запитання,
а я буквально нічого не запам'ятала.
Але, очевидно, усе пройшло дуже добре.
Під час зйомок ми з чоловіком були в гримерці
й дуже нею пишалися.
Гадаю, уже тоді ми знали, що це викличе суспільний резонанс.
Я знала…
Що заходжу на невідому територію.
Я й гадки не мала, що…
Я тоді…
Я й гадки не мала, що вийде так, як вийшло.
Коли шоу закінчилося, до мене стало звертатися багато людей.
ВХІДНІ — 12
Мій телефон бринькав просто без упину.
ШИВАН БРАЄР
Під час інтерв'ю
показали фотографію чоловіка, якого я знала як Ману Вайта.
Я почала кричати: «Це він!»
САРА КЕРІ
Я сиділа шокована, мовляв: «Отакої, очманіти».
Навряд його згадували. Але я була певна, що це Ману.
ДЖОРДАН ШОМЕР
Коли я слухала історію Ґебріел, усі пазли склалися докупи.
ЗОРА МІХЕЙЛІ
Я б ніколи-преніколи не подумала, що це був Ману.
Усе немов стало на свої місця.
Але водночас
накотилася шалена злість.
АМАНДА ҐОРМСЕН
Коли я дізналася про все в Ґебріел, то стало цілковито очевидно,
що він серійний нападник
і що саме він скоїв ці злочини й напади.
Тоді я зрозуміла, що те, що сталося зі мною,
надалі ще роками відбувалося з іншими дівчатами.
І, мабуть, багато років до того.
Я розповідала батькам: «Я знайшла дівчину з Род-Айленду.
Я знайшла дівчину з Вірджинії.
І ще двох дівчат із Флориди. Трьох.
Одну в Нью-Йорку».
Коли я знаходила всіх цих жінок, мої батьки були просто шоковані.
ОБРІ ДЖОЙ
СЕВІЛЬЯ ІСПАНІЯ
Це частина історії, яку я…
Яку я розповіла Ґебріел у повідомленнях.
Одного разу…
Здається, це був початок квітня.
Я сиділа в офісі, а Ману не було.
Моя робота полягала в тому, щоб гортати…
У фейсбуці були групи університетів, чиї студенти навчаються за кордоном.
І я мала пройти по кожній окремій людині
й відправити їй пропозицію зі сторінки «Дискавер Екскаршенс»:
«Вирушайте в подорож до Марокко. Ось код на знижку».
Аж тут бачу, як він крокує туди-сюди, говорячи по телефону.
Після цього він хапає мене, як завжди.
«Обрі, пора обідати.
Я мушу розповісти тобі, що відбувається».
Я така: «Гаразд».
Ми пішли на обід.
Він сідає. Замовляє. Як завжди.
Він завжди замовляє все для нас.
А тоді вийшов на вулицю й знову став крокувати,
розмовляючи по телефону,
трохи як несамовитий.
Нарешті він прийшов. Він сідає. Нічого не їсть.
Тоді він спробував мені пояснити:
«Є одні дівчата,
які намагаються зруйнувати мою репутацію, завдати мені збитків
й отримати від мене гроші.
Я не розумію, чому вони таке коять.
Це жахливо. Бідолашна моя сім'я.
Це псує мою репутацію.
Це завдасть болю моїй мамі».
Я відповіла, мовляв: «Отакої. Так. Очманіти просто».
Він намагався все перекрутити.
Пробував викликати в мене співчуття.
І…
Я повернулася в офіс, а він пішов.
Я знала: про все це розповіли на «Тудей Шоу», тож ввімкнула його.
Я побачила, наскільки все жахливо.
І пішла.
Наступного дня, здається, офіс уже закрили.
Ми уважно стежимо за цією справою, яка цими тижнями стала дуже відомою.
Поліція розслідує, чи власник турфірми із Севільї
справді зґвалтував десятки клієнток, переважно зі Сполучених Штатів.
Студентка з Флориди нещодавно подала позов,
і це викликало хвилю подібних свідчень.
Ми прийшли до офісу цього турагентства,
який, як бачите, виявився закритим.
Також ми намагалися поговорити з директором,
проте він досі не відповів на запити ЗМІ.
ДЬЯРО ДЕ СЕВІЛЬЯ
Дзвоню в турагентство «Дискавер Екскаршенс».
Ніхто не відповідає.
Я прийшов сам, бо це близько до редакції.
Зачинено. Усередині нікого немає.
Я роздобув номер Мануеля Бланко.
Дзвоню йому.
Він відповідає.
Я сказав, що я з «Дьяро де Севілья»
й хочу поговорити з ним. Кинув слухавку.
Я вирішив написати йому у WhatsApp.
Він надіслав коротку відповідь.
«Від імені компанії можемо лише сказати, що це все наклеп і брехня.
Немає позовів, ані доказів.
Історія завірусилася без жодних підстав.
Юристи компанії вже в курсі — як у США, так і в Іспанії».
Отаким було його повідомлення,
яке я повністю відтворив у своїй новині.
«ВІН ЗМУСИВ МЕНЕ…»
Мені почали надсилати всілякі повідомлення.
Я впевнена, що хтось надіслав мені
скриншот із гуглу з написом «Зачинено назавжди», і…
Це було просто офігезно.
Це було шикарно. Просто неймовірно. Немовби…
Мовляв: «Тепер у нього вже немає доступу».
Пішов ти. До біса твоїх друзів. До біса всіх, хто тебе підтримував.
До біса тебе.
ШЕННОН М ЗІ МНОЮ ТЕЖ ТАКЕ ТРАПИЛОСЯ
М.С. МЕНЕ ТАКОЖ ЗҐВАЛТУВАВ МАНУЕЛЬ
Я б сказала, більшість повідомлень надійшли
того тижня.
А тоді стали прибувати помалу.
Бо почали звертатися дівчата, що казали:
«Він зґвалтував мою подругу, але вона боїться писати до тебе».
ГЕЙЛІ М. ТИ НЕ САМА
Або: «Він мене зґвалтував, але…
Я не хочу казати рідним. Я не знаю, що робити».
Купа людей зверталися до мене й намагалися…
Зверталися до мене й усе розповідали.
Це була одна з тих митей,
коли я й гадки не мала, у що вплуталася.
Пам'ятаю, мені написали в приват у фейсбуці.
КЕРІ БАДЖОРЕК 20 СЕКУНД ТОМУ
Вона повідомила: «Мануель Бланко Вела вбив мою доньку».
КЕРІ БАДЖОРЕК ХВИЛИНУ ТОМУ
МАНУЕЛЬ БЛАНКО ВЕЛА ВБИВ МОЮ ДОНЬКУ.