GENERALÅKLAGARMYNDIGHETEN
År 2020 mördades 3 748 kvinnor i Mexiko.
Av dem var 2 801 uppsåtliga mord,
och 947 var femicid.
Att vara kvinna, med utgångspunkt i att vi söker rättvisa inför våldet,
innebär att stå enade som systrar.
Det innebär att vara medvetna om att vi behöver varandra.
Sayuri Herrera är chef för den nya åklagarenheten för utredning av femicid
inom Mexico Citys åklagarmyndighet.
Åklagaren meddelade utnämningen via sociala medier.
En jurist med bakgrund i social kamp och aktivism, en ovanlig profil.
Självklart är man också rädd för att ta steget och bli åklagare.
Men samtidigt tänkte jag att någon måste göra det.
Utnämningen av Sayuri Herrera Román
syftar till att införa en ny modell för hantering av brott mot kvinnor
och att utrota straffriheten.
Det behövde inte bli just jag, det kunde ha blivit vem som helst,
men jag känner ett behov av att göra det.
Då frågar vi oss:
Om vi har en särskild brottsrubricering, protokoll och åklagarenheter,
varför är då straffrihet normen?
GENERALÅKLAGARMYNDIGHETEN
SAYURI HERRERA: ETT LIV I RÄTTVISANS TJÄNST
ÅKLAGARENHETEN FÖR UTREDNING AV FEMICID
De som begår femicid är män,
i regel personer kvinnorna känner och har haft relationer med.
Det gör det till ett brott som kan förebyggas,
hanteras och utrotas, eftersom vi känner till dess orsaker.
ÅKLAGARE FÖR FEMICID I MEXICO CITY
Varje enhet har sin egen polis- och utredningsstyrka
som arbetar med alla våldsorsakade dödsfall i staden.
Femicidenheten, god morgon.
Vad är då ett våldsorsakat dödsfall?
När det finns en skada
måste man utesluta fyra möjliga orsaker.
Naturliga orsaker,
olyckshändelse,
självmord,
eller det som är vårt ansvarsområde, brott.
Vi är därför beredda dygnet runt på händelser av det här slaget.
Att arbeta i skift här är aldrig monotont.
Man vet att man ska gå på sitt pass, men aldrig vad som väntar.
Avenida Principal, i korsningen med Gloria Marín.
Stadsdelen Ampliación Emiliano Zapata, Iztapalapa, Mexico City.
Vi får in allt. Mordförsök, våld, misshandel, skjutningar,
självmord, förmultnade kvinnolik…
Att vara i tjänst är att leva på gränsen.
Hon påträffades inlindad i en filt. En vit och blå filt
med svarta vertikala och horisontella linjer.
När vi får kännedom om ett misstänkt brott bekräftar polisen omständigheterna
så att vi kan skicka dit kriminalpoliser för att samla in bevismaterial.
Det är mycket arbete, och det är påfrestande.
Man kan åka ut på larm klockan tre på morgonen. Ibland är det svårt att hitta.
Det är ogästvänliga platser, ibland utan mobiltäckning.
Hemska platser.
Med sopor överallt, kackerlackor, vägglöss, allt möjligt.
När jag öppnade igår såg jag…
Det ligger alltid skräp där,
så jag föreställde mig inte att det kunde ligga nån där.
Jag sökte till åklagarenheterna för mord, femicid och kidnappningar.
Det var mina tre val, och jag fick femicid.
Då var femicidtalen på väg upp. Det var ännu inte så många fall.
Under ett pass kunde vi få in ett eller två ärenden.
Det var inte så många då.
Åklagaren är den som ansvarar för
att utreda och klarlägga våldshändelser
så att de drabbade får tillgång till rättvisa.
591? I vilka pärmar finns de?
De med akterna om…
Åklagaren leder en arbetsgrupp
bestående av specialister,
åklagare, forensiker och kriminalpoliser
för att kunna göra det här arbetet.
Jag har ingen bakgrund som åklagare.
Jag har ett samhällsengagemang i grunden,
och ibland är det svårt, på grund av det stigmat.
Man anses inte vara pålitlig.
De sa alltid: "Sayuri är inte institutionell."
Första dagen jag tillträdde som åklagare, sa alla åklagare upp sig. Alla.
De ville inte vara här.
De ville inte arbeta med mig.
De hade fördomar om vem jag var.
Just därför är vi i strejk. Vi har strejkat i 83 dagar
och fortsätter att göra motstånd
och kräva att universitetet ska vara demokratiskt, avgiftsfritt och folkligt.
Därför kräver vi det här utrymmet för diskussion, och ber myndigheterna att…
Inom åklagarmyndigheten har jag också fått höra:
"Jaha, du är från 99-generationen."
Underförstått, "de där bråkmakarna som gick ut i strejk".
Jag har upplevt mycket grov repression.
Redan på universitetet kriminaliserade de oss
för att vi demonstrerade och krävde allmän och kostnadsfri utbildning.
Så behandlades alla vi studenter som bar upp strejkrörelsen 1999.
Hur många skolor har gått ut i strejk idag?
-Strejk! -Gång på gång!
Strejk! Strejk! Strejk!
Jag kommer från den rörelsen.
Jag frågade inte min familj om jag skulle delta i strejken.
Jag ansåg att det var rätt,
att försvara det offentliga universitetet mot införandet av avgifter.
Både pappa och mamma arbetade inom jordbruket,
och vi hade inte inkomster som gjorde det möjligt att betala för studierna.
Betala! Betala! Betala!
Jag hade redan ordnat min ansökan till juridiska fakulteten.
Jag hade bestämt mig för att bli jurist innan strejken bröt ut.
Jag tänkte att jag ville bli advokat och försvara folket.
Det var strejkens förlopp, och hur den slutade…
…framför allt hur den slutade,
med att den federala polisen gick in på universitetet.
Jag var väldigt besviken på institutionerna och på staten.
Det fanns en order om att gripa mig.
Jag blev förföljd.
Dö, era vidriga jävla hundar!
Förbannade idiot!
Fan ta er!
Efter nio månader och 17 dagar av strejk
återtogs anläggningarna under fredliga former.
De främsta och mest synliga ledarna för generalstrejkrådet greps.
Det här är Alejandro Echavarría, kallad El Mosh,
och Mario Flavio Benítez Chávez,
som har nära band till Zapatistarmén för nationell befrielse
När vi talade om att förändra universitetet
gjorde vi det också utifrån det vi hade läst
från kvinnorna och männen inom zapatiströrelsen.
Zapatismen förändrade allt, även mig.
Jag var på universitetet när subcomandante Marcos besökte det.
God eftermiddag, Universidad Nacional Autónoma de México.
EZLN! EZLN! EZLN!
Det var en händelse som fyllde oss med hopp.
Det var starkt att höra dem.
Vi vill be alla universitetsstudenter
att aldrig sluta blicka nedåt,
och att söka en morgondag som måste vara kollektiv för att finnas.
Jag har det inramat på väggen,
för att inte glömma var jag hör hemma och var jag kommer ifrån.
Min pappa lämnade jordbruket för att bli fabriksarbetare.
Han tänkte: "Nu ska jag kunna ge min familj ett hem."
Men tyvärr blev han utsatt för bedrägeri.
Han greps och frihetsberövades.
När han berättar om det här är han fortfarande upprörd.
Han hade en advokat som lyckades få honom fri.
När han kom ut sa han till mig att han var så stolt över henne.
Då kände jag att jag också ville bli advokat.
Jag arbetade med fall där personer blivit frihetsberövade.
President Enrique Peña Nieto,
när ska Julio Césars kropp återbördas till familjen?
Ni dödade honom. Lämna tillbaka honom.
…42, 43, rättvisa!
VI SAKNAR 43 PERSONER
Jag arbetade med fall om utomrättsliga avrättningar och tortyr.
Det som görs är att man inleder en utredning för andra brott än tortyr.
Jag arbetade med fall där personer åtalats och falskt anklagats för kidnappning.
Vi begär också familjeåterförening.
Jag företrädde kvinnor som utsatts för sexuellt våld.
Jag arbetar på människorättscentret Fray Francisco de Vitoria.
Sen mördades Lesvy på universitetsområdet.
Kvinnan som i går påträffades hängd i en telefonsladd på universitetsområdet
hette Lesvy och var 22 år.
Det har ännu inte fastställts om den unga kvinnan mördades eller tog sitt liv,
då kroppen saknade synliga skador.
Det märkliga är att hon påträffades med en telefonsladd virad runt…
Det blev det första femicidfallet som jag hanterade.
Lesvy Berlín Rivera Osorio, 22 år, är den unga kvinnan vi företräder.
Åklagarmyndighetens version var att det rörde sig om ett självmord.
De gjorde en rad inlägg på Twitter som skuldbelade Lesvy.
Återigen förde jag en kamp mot universitetsledningen.
Det var en ny studentrörelse, men en helt annan rörelse än tidigare,
som nu krävde rätten att leva.
Vi gjorde ett oklanderligt utredningsarbete.
Vi lade fram vårt utlåtande baserat på den forensiska analysen
och vår rekonstruktion av händelseförloppet,
och domstolen slog fast att det rörde sig om femicid.
Vi var de enda som från första början sa
till myndigheterna och tjänstepersonerna
att det inte var något självmord, utan ett femicid.
Och idag har det fastslagits, idag har sanningen kommit fram.
När vi kom ut från domstolen stod mödrar till andra offer där.
Mödrarna var hoppfulla och sa:
"När ska min dotter få upprättelse?"
"När ska vi få tillgång till rättvisa?"
Men det fanns ett hopp där.
"Det går alltså att få rättvisa. När är det min tur?"
Självklart var jag glad, men när jag såg dem med sina krav och sitt hopp…
…förstod jag att vi inte var klara än.
Rättvisa för en kvinna känns som rättvisa för alla,
och orättvisa mot en kvinna känns på samma sätt.
Det var kvinnorna - mödrarna och studenterna,
som pressade staten att erkänna att det fanns en kris,
och att inrätta en särskild åklagarenhet för femicid.
Nu ger vi ordet till Ernestina Godoy Ramos,
generalåklagare i Mexico City.
Det tog oss myndigheter tid att förstå att våldet mot kvinnors kroppar
till slut skulle drabba oss alla.
Vi inleder nu arbetet med att förverkliga inrättandet
av en specialiserad åklagarenhet för utredning av femicid.
Denna åklagarenhet ska ha som uppdrag…
Jag tänkte att det inte fick bli en byråkratisk utnämning
av en person vi redan kände eller som råkade finnas till hands.
Därför beslutade vi att utlysa en offentlig ansökningsprocess.
God morgon.
Detta är den andra delen av urvalsprocessen
för den person som ska leda femicidenheten.
För mig handlar stöd och ledsagning om att den viktigaste personen
är den som har fått sina rättigheter kränkta.
Redan vid intervjun tyckte jag att den bästa kandidaten,
och det blev ännu tydligare när jag gått igenom handlingarna, var Sayuri.
Jag kände henne inte personligen,
men visste att hon hade arbetat i civilsamhället,
och vi talade med henne.
Jag hade aldrig föreställt mig att bli åklagare.
När generalåklagaren ringde med beskedet att hon utsåg mig till femicidåklagare
var jag på universitetet. Jag minns att jag drog ett djupt andetag,
för jag insåg att mitt liv skulle förändras,
Om vi vänder oss uppåt, mot makten,
återstår bara att välja mellan att göra motstånd ensamma
och att falla i fällan att tro att man kan förändra systemet inifrån.
Hur många till vänster har inte fallit i den fällan?
De tror att de genom att bli tjänstemän ska kunna förändra något,
men det som i stället sker är motsatsen, att makten förändrar dem
och gör tidigare samhällsaktivister
till byråkrater i maktens tjänst.
Uppgiften jag står inför
kan inte lösas av en enda person,
men det behövs någon som är trygg,
som har kompetensen och dessutom hoppet och övertygelsen
att vi kan vända den här situationen.
KARTA ÖVER FEMICID I MEXICO CITY
Jag är på åklagarmyndigheten för att jag tror att saker kan förändras.
Men oavsett om den förändringen lyckas eller inte,
finns det fall med brottsoffer
som vi kan hjälpa här och nu.
Det gäller att inte tappa bort
varför man är här och vad man vill uppnå.
Jag kom hit för att utreda femicid.
Inte för en titel, inte för att bli åklagare.
Femicidenheten, god morgon.
I fallet Joana Esmeralda var det hennes man…
…som överlämnade sig till myndigheterna i distriktet Gustavo A. Madero.
Han sa: "Jag har precis mördat min fru."
Han började sedan berätta för oss steg för steg vad han hade gjort.
Sen fick vi i uppdrag att åka och leta efter kvarlevorna.
Det här är ravinen, och här ska det alltså vara.
Här ska han ha försökt kasta ner henne.
TILL BROTTSPLATSEN
Han uppgav den 28:e att han hade styckat offret
och kastat delarna i avloppskanalen.
När löper de 48 timmarna ut för den gripne från den 28:e?
Kvart i fyra…
…till kvart i sju, alltså. Och vi flyttar honom klockan elva?
Femicidenheten kopplas in
för att ingripa på platsen vid Río de los Remedios.
STADSDELEN TICOMÁN
Vi föddes här.
Min syster växte upp och gick i skolan i den här stadsdelen.
Det är ett farligt och väldigt utsatt område.
Det finns mycket kriminalitet. Just nu är det väldigt illa.
För oss var hon den som höll ihop familjen.
Eftersom hon var äldst var hon som en andra mamma för oss.
När vi fyllde år
brukade hon klä ut sig till clown och berätta roliga historier.
Vi var som hennes första barn, och sen fick hon sin egen familj.
De här tog jag. Det är de sista bilderna på henne och mormor.
Mamma var väldigt kärleksfull.
Hon var hela min värld, min bästa vän, den jag berättade allt för.
För mig var hon världens bästa mamma.
Hon fanns alltid där för oss.
För min syster var döttrarna hennes liv.
Den morgonen märkte jag att hon inte hade lämnat dottern i skolan.
Det var konstigt, för hon var väldigt ansvarstagande.
Jag gick upp till mamma och hon sa att min syster inte hade kommit hem.
Vi hade redan sett tecken på att hon utsattes för våld.
Hon vågade inte lämna honom av rädsla för att förlora sina döttrar.
Vi gjorde en anmälan, för vi misstänkte att han hade gjort henne något.
En av mina systrar hade hittat henne inlåst en gång.
Hon svarade inte när vi ringde. Vi fick inga livstecken, så något var fel.
Då bestämde vi oss för att anmäla.
En av mina systrar som var kvar hemma ringde mig och sa att polisen varit där.
De sa att han hade erkänt att han hade dödat sin fru.
Nu får ni själv redogöra för vad som hände.
Vad kan ni säga om det som hände, Juan?
Det skedde i hennes bostad. Jag bestämde mig för att ta hennes liv.
-Hur tog ni hennes liv? -Med ett stickande och skärande vapen.
Vad gjorde ni sen?
Jag städade för att inga spår skulle finnas kvar.
Jag torkade upp blodet och tog bort alla spår.
Jag förstår.
Han kom till rätten och berättade hur han dödat Joana,
och att han hade gjort det,
för att hon, enligt honom, hade varit otrogen.
Och han hoppades rätten skulle se det
som en förmildrande eller rättfärdigande omständighet.
Det var på grund av otrohet som jag tog beslutet att döda henne.
Hon ville inte lyssna. Jag ville lösa det, men hon vägrade.
Det var därför jag gjorde det. Det var allt.
Mamma sa till honom att hon ville lämna honom. Den här gången var hon säker.
Han sa till mig att de inte kunde skiljas. "Din mamma kan inte lämna mig."
"Gud har förenat oss i äktenskapet. Hon är min hustru och hon tillhör mig."
Jag tror att det var det som utlöste allt.
Vi genomförde husrannsakan i Joanas bostad.
HUSRANNSAKANSPROTOKOLL
Först knackade kriminalpolisen på.
Åklagaren presenterade sig och sa:
"Vi är här från åklagarmyndigheten. Ge oss tillträde."
De slog in dörren.
Där fanns dokument,
papper och affischer på väggarna.
Jag minns en affisch där det stod:
"Jag ska alltid älska dig, alltid ta hand om dig", såna saker.
Sånt är jobbigt att se när man vet i vilket ärende man är där.
Det fanns också texter som Joana själv hade skrivit.
I ett brev skrev hon till honom att hon ville separera,
att han kunde behålla möblerna, eller sälja dem och ge pengarna till döttrarna.
Vi behövde gå igenom varje rum
för att fastställa exakt var han hade dödat Joana.
Vi sökte efter blodspår med luminol.
Utifrån det kunde vi fastställa brottsplatsen
för att sen avgöra om det fanns blod från honom där.
Det räcker inte att någon säger: "Jag dödade henne".
Vi behöver bevis, vetenskapliga och tekniska.
Forensikerna hade väldigt lite luminol med sig.
"Ni får tala om var vi ska använda det."
Som om de menade: "Om det inte ger utslag är det ert fel."
Han sa: "Det finns en säng här och kläder där, vi prövar där."
Blodet syns inte med blotta ögat.
Man har städat brottsplatsen så att inget ska finnas kvar,
så det syns inte längre,
men med luminol kan man se om det har funnits blod där.
Luminol reagerar med järnet i blodet och ger en kemiluminiscens.
Det blå ljuset som avges
är ett positivt utslag för blod.
Det vi såg var överväldigande.
Det var som om ljuset sa till oss: "Så här gick det till."
Det fanns spår av att kroppen dragits.
-Hela rummet… -…lystes upp.
Ja, bokstavligen.
Utifrån de här bevisen kunde vi fastställa brottsplatsen.
Men det som betydde mest för oss i domstolsförhöret
och i den fortsatta kontakten med honom
var att få uppgifter om var vi kunde hitta Joanas kvarlevor.
-Var la ni kroppsdelarna? -I Río de los Remedios.
Vad gjorde ni med sågbladet och kniven?
Samma sak. Jag kastade dem i floden.
Det var samma natt. Allt hände under natten.
-Vem hjälpte er? -Ingen. Jag gjorde det ensam.
Jag gjorde tre vändor för att göra mig av med alla bevis.
Han uppgav också att han kastade dem i närheten av sitt hem,
att han följde gatan och sen vek av mot floden,
där han kastade dem.
Kriminalpolisen genomförde en sökning längs flodens kanter,
men utan resultat.
Jag sa till insatschefen att vi behövde åka dit igen, men han sa:
"Floden har svämmat över, så vi hittar antagligen inget."
"Vi måste uttömma alla möjligheter", sa jag.
Så vi började planera en ny sökinsats.
Floden var full av skräp, så det skulle vara som att…
-Hitta en nål i en höstack? -Precis.
Det finns olika metoder för sökning beroende på terrängen.
Eftersom det var öppet område använde vi kvadrantmetoden.
Vi sökte igenom en ruta, och när den var klar
gick vi vidare till nästa, för att täcka hela området.
Det finns en sluttning där man måste ta sig ner för försiktigt.
Det var där Brenda hittade en av Esmeraldas armar.
Jag såg något som liknade ett vitt tygstycke.
Men det var fullt av flugor.
Det tydde på att något fanns där.
Det var hennes hand.
VÄNSTER ARM
Den låg nästan vid kanten.
Det blev det första fyndet…
…och referenspunkten för var vi skulle fortsätta söka.
Det var en lättnad.
Vi hade en Whatsapp-grupp där vi rapporterade löpande:
"Nu har vi hittat en arm."
För vissa verkade det som att det räckte så,
men vi var envisa och fortsatte leta.
Vi kontaktade brandkåren och räddningstjänsten.
Vi ansåg att vi behövde en båt för att ta oss ut i floden.
Där bak är jag.
De tog av sig sina bälten och tog fram ett rep för att ta sig ner.
Vattnet gick nästan upp till bröstet på dem.
Det stank kraftigt också.
Även de som varit mest skeptiska fick ny energi,
engagerade sig mer och började tro att det faktiskt gick att hitta allt.
När människor märker att man verkligen bryr sig
smittas de av engagemanget.
När de förstår att det inte bara är pappersarbete för en.
Vi genomförde ytterligare tre sökinsatser i floden.
En av kollegorna gick ner och sa: "Där är ett ben."
Då kallades hela teamet in.
Forensiker och brandmän kom ner
och kunde bekräfta att det var hela benet.
HÖGER BEN (LÅR, UNDERBEN OCH FOT)
Där var hon.
Vi hade nu hittat henne helt och hållet.
SAKNADE KROPPSDELAR
Vi var väldigt nöjda med
att vi hade fullföljt uppgiften.
Vi gav oss själva en applåd och tog en gruppbild.
Sen kontaktade vi familjen
och berättade att vi hade hittat hela henne.
Det var då jag tänkte: "Han lyckades inte, inte helt och hållet."
För han ville segra även över hennes eftermäle,
genom att beröva henne värdighet i döden
och ta den ifrån hennes familj och barn. Den segern fick han inte.
Hon heter Joana Esmeralda, och idag har vi återfunnit hennes kropp.
Det var mycket, mycket vackert.
41 ÅR GAMMAL
Jag var i chocktillstånd.
Jag genomlevde inte sorgen på det sätt man brukar.
Jag kände inte så mycket just då,
för jag var mer orolig för om det skulle bli rättvisa eller inte.
Det var det som upptog mig.
God morgon, Liz.
Först och främst…
…beklagar vi djupt det som hände Joana.
Som vi tidigare har sagt
har vi fokuserat på sökandet.
Och vi har nu hittat alla hennes kvarlevor.
Ursäkta, jag tar av mig munskyddet en stund.
Jo…
Vi ville hedra Joana Esmeraldas minne genom att hämta hennes kropp
och återlämna den till familjen, så att hon kan vila i frid.
Allt som beskriver vad ett femicid är i det här landet
sammanfattas i det här fallet.
Allt finns där. En historik av våld, barn som lämnas föräldralösa,
en man som behandlar en kvinnas kropp som sopor
och anser att handlingen är berättigad,
att han bestämmer över Esmeralda, som han betraktar som sin egendom.
Det vi gjorde var att följa principen om att allt ska utredas,
och att det var vår skyldighet att söka efter henne.
Vi tog inte för givet att regnet hade spolat bort henne.
Vi lägger hennes kvarlevor i kistan och låter er ta farväl i lugn och ro.
Sen säger ni till när vi kan komma och stänga graven.
Nu ger vi familjen en stund i avskildhet.
När mamma dog ville jag inte längre fortsätta leva.
Utan henne såg jag ingen mening med att gå vidare.
Jag ville inte längre vara kvar i den här världen.
Jag ville bara dö.
Men min lillasyster skällde på mig:
"Hur skulle jag klara mig utan dig? Jag har varken en mamma eller en pappa."
"Hur skulle jag klara mig?"
Då kom jag till sans och insåg att jag bara tänkte på min egen smärta.
Hon var så liten. Hon var bara tio år när hon förlorade sin mamma.
När hon sa det till mig förstod jag att jag behövde ta mig i kragen,
och lägga min smärta åt sidan för att fortsätta tillsammans med henne.
Jag har vårdnaden om henne.
Det enda jobb där jag fick ett bra schema var som hotellstädare på nattskiftet,
så att jag kan vara med min syster på eftermiddagarna.
Jag tycker att rättvisa är…
Man kan säga att det i grunden handlar om likvärdighet,
att var och en får vad de förtjänar.
Min mamma fick rättvisa till slut.
Det dröjde två år innan han dömdes, men han fick en rättvis dom.
Utan möjlighet till villkorlig frigivning.
Han förlorade också alla rättigheter gentemot min syster och mig.
Vi går vidare. Varsågod, åklagaren.
Åklagarsidan begär att den åtalade ska ställas inför rätta.
Rätten beslutar att väcka åtal mot Juan Gómez Pérez,
då det bedöms sannolikt att han som gärningsman
begick det brott som i lag benämns femicid.
70 ÅRS FÄNGELSE
Det var en lärdom för oss alla, en lättnad
och en känsla av rättvisa, värdighet och minne.
Och en stolthet som också behövs
för dem som gör det här arbetet.
Det är ett lagarbete.
När jag frågar mig själv vad det innebär att vara kvinna i Mexiko,
tänker jag på alla de kvinnor
som jag vet inte kommer att ge upp,
som jag vet kommer att fortsätta att kräva rättvisa.
Det är kvinnor som bygger, tillsammans bygger vi i olika sammanhang,
den värld som vi vill leva i.
Med tiden kände jag att det mamma gjorde i livet inte fick vara förgäves.
Hennes mål var att jag skulle utbilda mig.
Därför har jag fortsatt studera.
Trots sorgen, som finns kvar där än, så fortsätter jag att studera.
Jag läser juridik, och arbetar parallellt.
Min lön räcker till hyran och internet,
och jag kan se till att min syster har allt hon behöver i skolan.
Rättvisa för en kvinna känns som rättvisa för alla,
och orättvisa mot en kvinna känns på samma sätt.
Därför…
…måste vi arbeta.
Efter det som hände vill jag också bli åklagare.
Tidigare ville jag välja en annan utbildning,
men nu vill jag arbeta på åklagarmyndigheten,
som åklagare med ansvar för femicidärenden.
Smärtan jag bär på skulle hjälpa mig att känna empati med familjerna,
för jag vet vad de går igenom och har själv gått igenom det.
Vi brukade gå till djurparken i Chapultepecparken.
Min syster älskade djur. Hennes döttrar var så små då.
Vi åkte ofta trampbåt med dem där.
Mamma köpte en sån här till mig när jag var liten.
Minns du att det fanns djur med hjul som man drog efter sig i koppel?
Rättvisa är den bästa terapin.
Om det finns rättvisa mår människor bättre.
Då slutar de älta allt som har hänt
och kan återvända till sina liv i stället för att sitta hos åklagaren.
Aj då.
Vi har fått in ett ärende.
Enhet 6822 i stadsdelen Del Valle i distriktet Benito Juárez
rapporterar in en kod 33 på restaurangen Suntory.
Kvittera meddelandet.