RÄTTVISA
Ingen av oss borde behöva vara här.
Ändå söker vi alltjämt ett sätt att läka ett sårat Mexiko,
där det extrema våldet ökar för varje dag.
Dagens tema är enkelt. Det handlar om fullständig upprättelse för skadan.
Jag vet inte om vi kan bli hela igen.
Jag vet inte om det går att reparera det som sen länge är trasigt i oss,
med smärtan efter en dotters eller systers försvinnande,
med följderna och ärren som vi överlevare bär på.
Vi har krävt en öppen dialog med myndigheterna.
På femicidenheten har vi krävt
en öppen dialog med Sayuri och Brenda Bazán.
Vi säger det högt och tydligt.
Staten står i enorm skuld till oss.
En skuld som inte betalas med löften som aldrig infrias,
med överenskommelser som glöms bort, med dokument som tappas bort,
eller med lila snusnäsdukar runt handleden.
Inte heller med de få domar som vi själva har behövt avtvingat staten.
Vi vill ha fällande domar.
Vi vill ha rättssäkerhet.
Vi vill ha ett genusperspektiv.
Vi vill att myndigheterna ska göra sitt jobb mot våldet
som ostraffat har tagit så mycket ifrån oss.
Vi vill ha och behöver full upprättelse.
Det är helt enkelt vår rättighet.
Därför kräver vi…
Jag hörde dem igår.
Jag tyckte det var bra att man, oavsett var man är,
inte slutar lyfta det som fortfarande måste göras.
Det vore fel om man gjorde det.
Om vi börjar ursäkta oss med: "Det där är inte mitt bord."
"Fråga inte mig, fråga nån annan. Jag har gjort mitt jobb."
Om man gör så kan det sluta med
att ingen hålls ansvarig för ett brott.
Det är det jag hela tiden säger till dem.
Jag har valt att vara här.
Jag har valt att ta ansvar och stå till svars.
Jag kan inte smita från mitt ansvar och lägga det på nån annan,
för jag vet att jag där och då
företräder en myndighet, en institution.
De ville också få uttrycka sin ilska och indignation,
protestera, bli sedda, framföra sina krav
och synliggöra vad som fortfarande återstår att göra.
SAYURI HERRERA: ETT LIV I RÄTTVISANS TJÄNST
-God morgon. -Ha en bra dag.
-God morgon. -God morgon.
God morgon!
Då är vi redo.
Jag kände att min tid på åklagarmyndigheten var över.
Jag kom inte längre som femicidåklagare.
Jag hade redan nått min gräns,
för jag hade inte stöd från chefen för utredningar av genusrelaterade brott,
som var min närmaste chef.
Hon stoppade oss ofta när vi ville få ut telefonlistor eller göra husrannsakan.
Jag minns att hon en gång kallade in mig till sitt kontor och skällde ut mig.
Hon sa: "Jag förstår inte vad det är du vill."
"Varför underordnar du dig inte? Vill du inte göra karriär här?"
Då hade jag redan lämnat in min avskedsansökan.
Jag var redo att gå.
Jag kunde inte acceptera att behandlas så illa.
En tid senare kallade generalåklagaren in mig till sitt kontor
och berättade att hon hade beslutat
att avsätta den här kvinnan från posten som enhetschef.
Sen frågade hon mig om jag ville ta över tjänsten.
Jag sa: "Ja, det är jag redo för."
CHEF FÖR SPECIALENHETEN FÖR GENUSRELATERADE BROTT
Som chef för den här enheten
har jag möjlighet att fortsätta övervaka utredningarna av femicid
och arbeta med andra brott mot kvinnor.
Vi arbetar med människohandel och våld i hemmet.
Vi stödjer åklagarenheten för sexualbrott och enheten för utsatta grupper.
Där ökade arbetsbördan kraftigt.
KRIMINALPOLISENS HUVUDKONTOR
Hur många gripandeorder har vi verkställt, Tania? 78 eller 79?
-Det är 78. -78.
Då ligger vi väldigt dåligt till. Godínez?
Jag fick ett samtal om fallet med kvinnan som var här tidigare.
Just det, han som…
Han har setts arbeta som lastare på centralmarknaden.
Det vet inte exakt var.
Att hitta en lastare där blir ett helvete. Det är mycket folk där.
De sa att han var på blomsterdelen.
Ja, då är det ju mer avgränsat.
Ge rapporten och gripandeordern till Tania, så gör hon i ordning en akt.
Hur går det med killen som enligt trafikpolisen sköt sig själv?
Det verkar som att domaren utfärdar en gripandeorder i veckan.
-"Det verkar"? -Ja, nu i veckan.
Om du verkligen får in alla de här, Franco,
blir det…åtta stycken.
Plus den vi ska verkställa nu.
-Då kan du ta ledigt i december. -Ja, det här var oväntat.
Lycka till idag. Nu sätter vi fart.
Ariadna Díaz hittades död i La Pera
vid vägen mot Tepoztlán och Cuautla.
Cyklister hittade hennes kropp vid vägkanten.
Familjen kräver rättvisa.
De kräver en utredning och att den skyldige grips…
Vi fick in en rapport
om en kvinna som hittats död i Morelos.
Signalementet stämde in
på en kvinna som hade anmälts försvunnen i Mexico City.
Familjen hade spridit i sociala medier att hon var försvunnen,
och en person som cyklade i området tog kontakt med familjen den vägen.
-Han kände igen tatueringen. -Just det.
Trots att kroppen hade hittats i Morelos
och medierna antog att femicidet skett där,
ansåg vi att det var viktigt
att inleda en förundersökning om femicid i Mexico City.
Vi visste ju inte med säkerhet var mordet hade begåtts.
Jag sa till dem att öppna en akt om kvinnan som hittats död.
Vi hade aldrig tidigare inlett en förundersökning
om nån som hittats i en annan delstat, men det gällde att agera snabbt.
FÖRUNDERSÖKNING INLEDD
Vi behövde utreda och vidta alla nödvändiga åtgärder.
Okej, tack.
Kommissarie Casillas gick på Ariadnas vaka.
Nu går vi. De väntar där nere.
Jag kommer.
Vi ses, Celia.
Jag åkte dit med kollegan Rodolfo
för att bekräfta uppgifter och samla in information.
Det var bara några kvarter från kontoret, i stadsdelen Doctores.
STADSDELEN DOCTORES
Kommissarie Casillas bad oss prata med familjen
och berätta att vi arbetade med fallet.
När vi kom fram märkte vi att det var mycket media där.
Det var fullt med folk.
Den unga kvinnan hittades död vid motorvägen i Tepoztlán i Morelos.
Igår kunde de anhöriga identifiera kroppen och bekräfta att det var hon.
De hade tidigare anmält henne försvunnen. Vi är med här idag för att…
När vi kom dit var flera av offrets vänner där.
Vi presenterade oss och förklarade varför vi var där.
Tre av hennes vänner som satt där sa till mig:
"Hur vågar Rautel visa sig här?"
Det här är Rautel och hans flickvän.
När han kom till vakan började det surra av rykten.
"Vilken fräckhet att dyka upp här."
De hade en hypotes om vad som hade hänt.
"De var ute och drack tillsammans." De hade filmer på dem på en restaurang.
Jag frågade om de hade mer att berätta, och de sa ja,
så jag och Rodolfo gick ut med dem och tog deras vittnesmål.
På söndagen skickade hon sin position till mig.
Hon var i stadsdelen Condesa,
hemma hos de här vännerna.
Det var det sista vi hörde från Ari.
Sen hittades hon död på måndagen.
Jag såg att hon var hemma hos honom.
Då kände jag mig lugnare.
"Vad bra, då är hon hos nån vi litar på."
-Hade du också varit hos Rautel? -Ja, många gånger.
Många, många gånger. Rautel var en av mina bästa vänner.
Så det väckte inga misstankar hos mig.
Men dagen efter frågade Nat, som bodde med mig:
"Har du hört från Ari? Är hon hos dig?"
Jag sa: "Nej, hon är hos Rautel."
När jag frågade honom sa han att hon hade tagit en Uber.
"Vad bra, hon tog en Uber hem", tänkte jag.
Sen ändrade han historien och sa att en av deras livvakter hade kört hem henne.
Då började vi ana oråd och bestämde oss för att inte ha kontakt med honom.
Jag gick fram och presenterade mig: "God kväll, jag heter Gustavo Casillas."
"Jag utreder femicidet på den här kvinnan."
Han sa: "Jag har inget att säga polisen. Jag lämnade mitt vittnesmål i Morelos."
Han rörde händerna hela tiden, slickade sig om läpparna och mötte inte min blick.
Det var nåt som skavde, som vi brukar säga.
Han sa: "Låt mig vara. Jag har inget att göra med det här."
Och fortsatte slicka sig om läpparna.
Medan jag pratade med Rautel pratade Rodolfo med flickvännen.
Vanessa var nervös och verkade osäker på vad hon skulle säga.
Men mitt i samtalet rycktes hon bort från mig.
"Vanessa får inte säga mer. Hon ska prata med sin advokat."
Men Rodolfo hade redan fått viktig information av henne.
Jag kom in här… Kistan stod där.
Han tittade på mig, såg besvärad ut och gick ut och pratade med media.
Jag vill göra det här på bästa möjliga sätt.
För man kan säga att…
…om hon valde att vända sig till mig,
och att det nu blev så här som det blev, så vill jag göra det rätta.
Var ni på en bar eller hemma hos nån?
Först på en bar, Fisher's i Nápoles, och sen gick vi hem till mig.
Min flickvän hade lagt upp en story och undrade var vi var.
-Din flickvän bjöd ju in henne. -Ja.
Förneka inte det, då.
Vad hände med henne? Gick hon? Åkte hon bil? Vem åkte hon med?
Hon gick på egen hand. Sen tappade jag kontakten med henne.
-Såg ni inte vart hon tog vägen? -Nej.
-Vad visar övervakningskamerorna? -Vi har begärt ut allt.
Utredningen drivs i Morelos.
Vi var faktiskt de första att vittna och ställa upp.
-Nej, de andra. -Säg sanningen.
Det är därför jag står här, för att jag vill göra det rätta.
Var hon arg när hon gick?
-Det räcker så här. -Tack.
Vid det laget
hade åklagarmyndigheten i Morelos redan gått ut och sagt
att hon dog av aspiration.
För en stund sen höll åklagaren i Morelos, Uriel Carmona Gándara, en presskonferens.
Ariadna N. dog av
en svår alkoholförgiftning
med aspiration som följd.
Obduktionen tyder inte på femicid.
Vi fann inga spår av våld på henne.
På vakan säger familjen till kommissarien att de tvivlar på obduktionen.
Vi pratade med dem och de visade oss bilderna från cyklisten som hittade henne.
På bilderna ser man tydligt märken på hennes arm,
och det syns att hon blivit slagen i ansiktet.
Vi såg det och sa: "Det kan inte stämma. Så tilltygad blir man inte av en fylla."
Om det nu var som de sa, alkoholförgiftning och aspiration,
hade hon då promenerat dit själv? Nej, hon blev ju dumpad där.
Vi beslöt att sätta press på honom. Jag frågade familjen om de var med på det.
"Det här kan bli fult. Är ni beredda på det?"
"Självklart, det är vår dotter och syster."
Några personer, framför allt väninnorna, har bekräftat
att Ariadna López Díazs kropp har skickats för en ny obduktion.
Vakan avbröts och kriminalpolisen tillsammans med rättsmedicin
transporterade kroppen direkt till rättsmedicinska institutet.
De undersökte delar som inte hade undersökts i Morelos.
De analyserade även organ
och dokumenterade skadorna på Ariadna.
Kroppen visade inga spår av aspiration.
Det var uppenbart att obduktionen i Morelos inte hade gjorts ordentligt.
De hade avsiktligt dragit slutsatsen att det inte rörde sig om femicid.
ÅKLAGARMYNDIGHETEN I MEXICO CITY
God eftermiddag. Tack för att ni närvarar vid denna pressträff med generalåklagaren.
På familjens begäran och med deras samtycke
begärde vi en ny obduktion.
Den visade att den unga kvinnan
hade utsatts för flera slag mot kroppen.
Man fastställde att dödsorsaken
var multipelt trauma, klassificerat som dödligt.
Parallellt fortsätter våra utredare…
Det ifrågasätter arbetet som gjordes av rättssystemet i Morelos.
Arbetet utfördes av våra rättsläkare,
som är kvinnor och arbetar med genusperspektiv.
Jag granskade personligen obduktionen och har granskat hundratals andra.
Jag kan med gott samvete säga att vi inte har nåt att dölja.
För att vara helt tydlig är er slutsats alltså att hon inte mördades?
Ja, det stämmer.
Ari och jag var nästan som familj.
Jag lärde känna henne nån gång 2017
på restaurangen Hooters.
Jag började jobba där, och hon var värdinna.
Hon kom fram till mig direkt
och hjälpte mig att komma in i jobbet.
Hon var vänlig, och den första personen jag kom i kontakt med där.
Jag var en av de första att få veta…
SKYDDAT VITTNE
…att hon hade blivit misshandlad.
Jag såg bilderna på henne, såg att hon hade rivmärken i ansiktet,
och jag vill…
Jag vill veta vad som hände.
Jag vill tro att hon har det bra nu, att hon har fått ro…
…i vetskap om att vi ska skipa rättvisa.
Det jag har upplevt och sett hos andra som arbetar med mänskliga rättigheter,
är att det i slutänden är kärleken som gör en till mamma.
Efter att Sayuri hade genomgått alla sociala och psykologiska bedömningar
och fått sitt lämplighetsintyg,
genomförs idag den formella överlämningen
så att flickan kan flytta in i sitt nya hem hos sin mamma.
Jag valde att adoptera ett barn i ett land
där vi kvinnor, i varierande grad,
riskerar att bli offer för femicid.
Jag överlämnar nu flickan till sin mamma.
Jag tänkte: "Lucy finns redan här."
Det var inte mitt val. Hon existerade ju redan.
Då var det enda rätta att bli hennes mamma
och ta hand om henne.
Och oavsett, med eller utan mig, är det nåt hon kommer att behöva möta.
Då är det bättre att göra det tillsammans.
Mitt åtagandebrev…
Att behandla flickan med värdighet.
Att garantera henne en trygg miljö fri från våld.
Att ge henne sund och näringsrik mat anpassad efter hennes ålder.
Jag bestämde mig, och jag tror att hon också bestämde sig,
för att jag skulle vara hennes mamma.
Och nu är det vi.
Det gör oss gott, och det gör oss starka och lyckliga.
-Vad är det ni står och äter? -Jättegoda buñuelos!
Och glädjen är inte bara min,
utan delas av hela arbetsgruppen.
En uppblåsbar polisbil, från kommissarien.
De som säger att det är ett dygnetruntåtagande överdriver inte.
Det väninnorna sa vid vakan blev avgörande för oss.
Vi inledde vår utredning och formulerade vår hypotes.
Han och hans flickvän var de sista som träffade henne, hemma hos honom.
Logiken säger att vi börjar där.
Vi åkte till restaurangen och fick se övervakningsfilmerna.
Vi kunde se att de var ganska förfriskade.
Vi följde deras väg hem till lägenheten.
Vi sa till fastighetsskötaren att vi behövde övervakningsfilmerna,
att vi hade ett föreläggande, och att vi inte skulle åka därifrån utan dem.
De gav oss tillgång utan tvekan.
Vi såg att en bil körde in i garaget och parkerade,
med sällskapet som hade varit på restaurangen.
Man ser Vanessa och Rautel,
kvinnan som var med, och Rautels bror.
Man ser hur de går in.
Kort därefter kom de ut igen.
Vi kunde konstatera att de enda som var kvar i lägenheten
var offret, Rautel och Vanessa.
Jag skrev till Vanessa och hon skrev att Ari hade tagit en Uber därifrån.
Jag frågade vem som hade beställt den, för Ari brukade inte använda Uber.
"Det vet jag faktiskt inte", skrev hon.
"Jag vet bara att hon åkte."
Vi försökte hitta nåt som förklarade hur hon hade hamnat i Morelos.
Vi höll på i tio-tolv timmar utan att hitta nåt.
Till slut blir man trött och tänker: "Har vi missat nåt? Åkte hon aldrig?"
Till slut, vid elvatiden på förmiddagen,
ser vi Rautel bära ut offret på axlarna.
Vi ser hur han lyfter in henne i bilen de kom med.
Vi trodde att de hade tagit ut henne på natten, inte mitt på ljusa dagen.
Med hjälp av telefondata
kunde vi sen kartlägga hans färdväg till platsen där han dumpade henne.
Det stämde överens med kamerabilderna och tiden vi sett honom lämna platsen.
Sen kunde vi med telefondata bekräfta att det var han som lämnade brottsplatsen.
De körde till Morelos och lämnade kroppen där,
fullt exponerad, där den sen hittades.
ARIADNA BLEV OFFER FÖR FEMICID
Hon gav sig av själv.
Och ni såg inte vad som hände med henne sen?
Nej.
När det kom ut i nyheterna hade han och flickvännen redan flytt.
En husrannsakan genomfördes i lägenheten.
ORDER OM HUSRANNSAKAN
Eftersom dödsorsaken var multipelt trauma
sökte vi efter blod, om det nu hade förekommit slag.
Luminol användes.
Det fanns en liten matta. Jag har en bild på den här.
Och det starkaste utslaget var i ett av sovrummen,
just vid dörrhandtaget.
Vi hittade lakan med blodspår,
vilket bekräftade hans inblandning i femicidet på Ariadna.
Efter husrannsakan och med alla bevis vi hade hittat
var det inte längre nån tvekan om att det hade skett där inne.
Kamerorna bekräftade att hon hade kommit in med dem
och inte lämnade huset förrän han bar ut henne.
De misshandlade henne brutalt, och det kostade henne livet.
Det visar att Morelos drog slutsatsen att det inte rörde sig om femicid,
utan att ens ha undersökt brottsplatsen,
utan att ha all information om fallet,
och ändå drog de de slutsatserna.
Rautel och hans familj är från Morelos.
Han visste var han kunde dumpa Ariadnas kropp
så att förundersökningen skulle ske i Morelos.
Vi visste redan att han hade hela systemet i fickan där.
Han är en man med mycket makt och pengar, med livvakter,
med två bilar som följer honom.
På stället där jag jobbade kunde Rautel sitta med en flaska dyr whisky på bordet,
åtta flaskor fin tequila och bordet fullt av shots.
Ja, han har haft notor på 60 000 pesos.
Han var så säker på sina kontakter och sina pengar
att han inte drog sig för att bära ut Ariadnas kropp
med vetskapen om att kamerorna filmade.
Han trodde att han kunde köpa kamerorna, att han kunde köpa folk och gå fri.
Vi åkte till Morelos
för att vittna om vem Ari hade träffat.
När vi kom dit sa han till mig:
"Om du inte lämnar ifrån dig mobilen får du problem."
"Jag kan gripa dig om jag vill."
"Jag har ju inte gjort nåt", sa jag.
Sen sa han: "Och du ska veta att Rautel är här nu."
Jag gick ut och sa: "Vi sticker." "Varför det?" frågade vännerna.
När jag sa att vi skulle åka kom en av dem springande och låste in oss.
Och den andre drog sin pistol.
Att träda in i systemet har inneburit
att jag har fått lära känna det institutionaliserade våldet på nära håll.
En kollega sa till mig:
"Sayuri, systemet är byggt för att ingen ska göra oss rättvisa."
"Därför råder straffrihet, trots allt."
Och det innebär att vi måste bygga allt från grunden.
Nu är vi på mammas kontor.
Vi är på mammas kontor.
Och i allt det
finns det många kvinnor, mödrar till offer,
som redan tänkt ännu längre på vad vi behöver göra.
De ger oss alltid ny kraft
och påminner oss om att vi kan göra lite till.
Välkomna till det här rummet som vi håller vid liv med glädje och smärta.
Tack för att ni är här idag.
Använd alltid det här rummet för att berätta för oss
om nåt är angeläget eller om ni är oroliga för era ärenden.
Vad vore annars vitsen med att mötas?
Vi behöver veta. Vi vill veta hur det går för er.
Min dotter hade två jobb,
men eftersom jag inte kan få vårdnaden överförd,
får jag inga underhållsbidrag till mina barnbarn.
Domarna kränker oss på nytt i frågan om skadestånd.
De säger till och med att det vi söker är…
…en belöning, ekonomisk vinning.
Och det kommer efter en dom.
Och nu har vi redan flera domar, vilket gör det här…
I slutet av förra året kom de och stängde ner enheten.
Det handlade inte om utredningar, utan om skadestånd.
Vi blev förvånade och förstod inte vad det handlade om.
Sen förstod vi, nu när det finns domar, nu när vi gör framsteg,
behövs rätt stöd under processen, och nu lyfter vi andra frågor.
Jag är förmögen att kräva mina rättigheter,
men är också tacksam för stödet och för arbetet som gjorts här.
Här är jag inte ett ärendenummer. Jag är inte nummer 291. Jag är Yeritza.
Och att ni är insatt i vart och ett av våra fall
gör att vi känner oss så värdiga
som man kan förvänta sig i en sån här process.
Det är också lugnande att veta att andra familjer
kommer att slippa de här procedurerna.
Men hotet finns alltid kvar,
för tjänstemän kommer och går,
och vi vet aldrig i vilken grad de kommer att skipa rättvisa.
Men det vi vet är att vi är här nu.
Hej, gumman.
Det har varit väldigt tunga månader.
Tidigt i morse verkställde kriminalpolisen
en gripandeorder mot Vanessa N.
Hon greps i Ecatepec och fördes till Mexico City,
och därifrån till fängelset Santa Martha.
Några dagar senare, klockan fyra på morgonen när jag låg och sov,
ringde en kommissarie i Monterrey.
"Vi har en person som heter Rautel här."
"Jag har en gripandeorder på honom", sa jag.
"Han kom in självmant", sa han.
Jag ringde min chef, och flög raka vägen till Monterrey.
Han blev förvånad när han såg mig.
Han sa: "Vad gör du här?"
Jag sa: "Jag gav dig möjligheten att berätta sanningen,
men du lät bli, och se nu vad som hände."
"Vi grep din flickvän. Det är därför du flydde."
Han blev förvånad när han såg mig,
och det kändes bra med tanke på att han hade flinat åt mig här.
Han vägrade prata och bad mig dra åt fanders.
Så jag sa: "Nu är jag här för att hämta dig. Nu är det min tur."
Vår kommissarie tog med honom tillbaka med flyg.
Han berättade för oss vad som hade sagts.
De fick också ta emot mutförsök.
"Jag ger dig sex miljoner", sa han.
"Glöm det", sa jag. "Hur mycket fick de?" "Fem", sa han.
"Men det fick du inget för, din jävel."
"Släpp av mig från planet och hitta nån som är lik mig."
Det är sanslöst.
Vad avslöjades då under utredningens gång?
Jo, att gärningsmannen
hade kopplingar till myndighetspersoner i Morelos.
Allt kommunicerades förstås till regeringschefen,
Claudia Sheinbaum.
Om inte åklagarmyndigheten i Mexico City hade ingripit,
hade det här femicidet förblivit ostraffat.
Frågan är hur det är möjligt att en åklagare mörkar en sån här sak.
Det förefaller vara medvetet.
Jag kan säga, med stor respekt för regeringschefen
och för åklagaren i Mexico City,
att det vore omöjligt för oss att mörka nånting.
Vi jobbade med det vi hade,
och det finns dokumenterat i en obduktion som vi anser var välgjord.
Runt det här hände så mycket
som var olagligt och upprörande.
De kränkte familjens mänskliga rättigheter,
och Ariadnas egna rättigheter.
Vi ansåg att åklagarens agerande i Morelos inte heller kunde förbli ostraffat.
Vi lade fram hela vår argumentation inför domarna,
och domarna gav oss rätt, och utfärdade en gripandeorder.
Kan du gå in och visa den och följa med mig?
Det är en gripandeorder utfärdad mot Uriel Carmona Gándara.
-Du känner igen mig. Vi är kollegor. -Ja.
Det här kan hända vem som helst.
-Jag överlämnar mig frivilligt. -Ni är i sändning.
De gripande myndigheterna förbinder sig att inte kränka mitt hem.
För oss var det också ett kraftfullt budskap till landet,
att det får konsekvenser.
Vad händer nu? Var är det konstitutionella skyddet?
Finns det inga garantier längre? Man kränker konstitutionen.
Jag håller med, Pepe.
Det ifrågasätter alla andra åklagare i landet
som kan befinna sig i samma situation.
Jag fick stark kritik från en del åklagare.
Innebär det risker? Jovisst. Man riskerar till och med sin politiska karriär.
Domstolsförhandlingarna öppnas.
Nästa punkt på dagordningen är diskussion
och eventuellt beslut om att bifalla
förslaget om att utse Ernestina Godoy Ramos
som chef för åklagarmyndigheten i Mexico City.
Om ni verkligen inte är rädda för en omröstning,
använd då ert finger för att visa Ernestina Godoy
om hon har ert stöd eller inte.
Är det nån ledamot som inte röstat?
Röstningen stängs därmed.
Resultatet av omröstningen är följande:
41 röster för, 25 röster emot, noll nedlagda.
Efter två timmars debatt
nekar parlamentet Godoy ytterligare fyra år som åklagare.
Kongressen måste nu välja en ny åklagare för en fyraårsperiod,
med möjlighet till förlängning, vilket Ernestina Godoy inte lyckades uppnå.
När Ernestina lämnade sin post
sa hon till mig:
"Sayuri, var nu på din vakt mot alla."
"Mot alla."
Jag stod ensam kvar. Det var det hon menade.
Och hon hade rätt.
De har utsett åklagarens i Morelos fru till domare.
"Morelos kongress har utsett tio nya domare
till Morelos högsta domstol."
Okej…
"Bland dem finns delstatsåklagarens fru."
-Är det inte jäv? -Ja, men det bryr de sig inte om.
Klockan 9.48 på fredag morgon släpptes Uriel Carmona, Morelos delstatsåklagare,
från anstalten Altiplano i delstaten México,
efter att en överdomstol igår beordrade hans omedelbara frigivning,
enligt hans advokater.
Från Nationalpalatset välkomnades inte frigivningen.
I en rättegång finns alltid en vinnare och en förlorare.
Nej, det här slaget är inte förlorat.
Det är inte över än.
Jag vet inte om man kan säga att han kommer att gå ostraffad.
Jag tror inte det.
Det man gör kan få allvarliga konsekvenser
när man jobbar i en miljö där det finns korruption
och personer med onda avsikter.
Jag hade självklart hoppats på ett annat utfall.
Men i slutändan är alla de här striderna viktiga.
Jag tror att, som man brukar säga, rädslan måste byta sida,
och om vi inte höjer rösten för dem som inte längre finns
kommer de aldrig att bli hörda.
Rautel och Vanessa sitter inne, men Uriel är fortfarande på fri fot
och hela åklagarmyndigheten som ljög för hans skull.
URIEL CARMONA KORRUPT MEDBROTTSLING
De är sammansvurna. Det är inte första gången de gör nåt sånt.
Det kom bara upp till ytan nu,
men tjejer har skrivit och berättat
att samma sak har hänt deras mamma eller vän.
"Men jag var för rädd för att höja rösten."
Det är en verklig rädsla.
Jag har själv flyttat för att Rautel vet allt om mig.
HÄR FÖR ARIS SKULL VANESSA FLORES MÖRDADE HENNE
ARI, VÅR SYSTER - HÄR ÄR DIN FLOCK!
Det är viktigt för oss att fallet hålls vid liv,
att det inte glöms bort som så många andra femicid.
När nån nära en dör
sörjer man, gråter och accepterar det.
Men för oss var det annorlunda. De mördade Ariadna.
Jag kollapsade en hel dag,
men nästa dag behövde jag gå ut och höja rösten och kämpa.
Vi kan inte sörja förrän vi fått rättvisa.
-Det här var hennes favoritblommor. -Ja, hon gjorde alltid inlägg om det.
"Vem vill ge mig solrosor?"
Jag tänker ofta på att hon delade ett meme om:
"Tänk om nån skulle tatuera in mig, som Belindas fans har henne intatuerad."
-Ja, eller hur? -Och nu är vi alla märkta som boskap.
Jag har hennes namn här på knät.
Och jag har tatuerat in hennes namn på Nat.
Jag vet inte om hon grät för Aris skull eller för att jag tatuerade henne.
-Jag vet inte, men jag storgrät. -Det var nog både och.
Det var viktigt för Ari att hennes vänner kom bra överens.
Hon ville ha en jättefest med 500 personer.
Jag minns när jag skjutsade henne på motorcykeln.
Hon var heltaggad: "Ta en bild, ta en bild."
Jag minns när hon ville skaffa lösfransar.
Så hon gick till salongen och gjorde det, och sen sa hon:
"Men jag ser ju ut som Jesusbarnet i krubban!"
Det bästa sättet att hedra henne är att ha lite av henne i oss.
Ja, verkligen. Att ha lite av henne i oss.
De här processerna vi driver, vi vet alla att de tar åratal.
Till exempel, när jag åker hit till åklagarkontoret eller till häktet,
behöver jag inte ens titta på stationerna. Min kropp vet var den ska stiga av.
Och det finns stunder när vi känner att rättvisan aldrig kommer,
att det bara blir så här hela livet, att vi går runt i samma cirklar,
och ständigt måste kämpa och försvara oss.
Say har ofta sagt till mig att rättvisa är den bästa terapin.
Jag har alltid sagt: "Jovisst, men…"
ÖVERLEVARE AV SEXUELLT VÅLD
Men när jag hörde orden kändes det så starkt.
"Señor Alberto, ni döms till fängelse."
Det var underbart.
Jag kände att nåt som varit trasigt, som jag inte ens vetat vad det var,
liksom blev helt igen.
Jag trodde att det var normalt att vakna 80 gånger varje natt.
Men sen jag fick veta att han sitter inne,
har jag kunnat sova hela nätterna den här veckan, och för mig…
…är det nåt som jag inte ens trodde var möjligt.
Att sova en hel natt utan att vakna är underbart.
Så Say har rätt, rättvisa är den bästa terapin.
Den dröjer, men den kommer,
och att vara uthållig och fortsätta kämpa, det har faktiskt varit läkande.
Jag tyckte att det var viktigt
att träffa er idag, för…
…för jag vill dela med mig av några beslut som vi har fattat.
Sekretariatet för kvinnofrågor har hört av sig till mig.
De vill att jag börja arbeta hos dem och deltar i genomförandet
av åklagarenheter för genusrelaterade brott i samtliga delstater.
Och jag vill berätta för er att jag har tackat ja.
Det här betyder mycket för mig.
Det som driver mig är inte positioner, utan det som jag brinner för.
Och det jag brinner för är kvinnor och flickor.
Jag vill veta om du slutar på grund av pressen,
för vi känner också av pressen.
Om vi har stått emot våra förövare i åratal,
om vi har försvarat våra liv och andra kvinnors liv,
så klarar vi av det här också.
Vi vet mycket väl att det här är
en motreaktion mot det vi har drivit igenom.
Vi är inte dumma. Vi ser det.
Men vi vill veta vad som ligger bakom ditt beslut.
Om det handlar om det, kan vi stå emot det också.
Vi gör det på gatorna, på demonstrationer och utanför häkten,
och vi kan göra det här också.
Du måste förstå att du inte är ensam, att vi finns här för att stötta dig.
För vi blir också oroliga av det här beskedet.
Vad ska nu hända med oss och våra fall?
Allt vårt arbete, inte bara med att få till det här rummet,
utan med att driva våra fall för att skapa fler utrymmen som det här.
Vad händer med oss?
Jag förstås att du är rädd, Yeri.
Det är jag också.
Och det kan vara fel beslut.
Precis som det kunde ha varit fel beslut för fem år sen.
Jag känner också att det är dags att röra på sig.
Den här åklagarenheten är nåt vi behöver kämpa för.
Och ibland är systemet väldigt trögt
och strävar efter att gå tillbaka till det som var förut.
Vi kan inte släppa det här, det är vi helt överens om,
men då talar jag om oss som grupp. Oss alla.
Jag oroar mig också för min dotter.
Hon är ett och ett halvt år, och när jag kommer hem sover hon redan.
Ibland träffar jag henne bara på morgnarna.
Och jag vill se henne växa upp.
Jag vet att världen vi längtar efter inte finns än,
och att den kommer att ta tid att bygga.
När man fattar beslut som det här,
när jag lämnar åklagarenheten och går vidare,
när man går vidare trots att man är rädd,
så är det värsta som kan hända att man misslyckas och faller.
Men vi måste försöka, annars kommer inget att förändras.
Då så, kollegor och vänner,
vi har samlats här för att visa vårt stöd för Sayuri Herrera Román.
Kom ut, åklagaren!
Vår åklagare, vår medfeminist!
Vi är här för att säga till Sayuri Herrera Román
att hon representerar oss, att vi älskar henne och att vi stöttar henne.
Så länge jag kan visa respekt och omsorg
för de kvinnor jag har arbetat för,
är det min kompass för
att vi fortfarande gör
det som är nödvändigt och rätt.
SAYURI FÖRETRÄDER OSS
Och för mig är det kompassen som säger
att vi kan fortsätta att göra nytta, även inom systemet.
God kväll till er alla,
till er allihop.
Även ni som är med oss däruppifrån.
Vi har byggt så mycket utifrån kärlek.
Och vårt hopp inskränker sig inte…
…bara till en institution.
Livet pågår där ute, så nu går vi ut.
Jag har tänkt på framtiden
och har lutat mig mot en sång som Silvio Rodríguez nyligen släppte.
Han sjunger: "Livet finns i det förflutna, men desto mer i det som väntar."
Jag önskar mig
att min dotter ska känna sig trygg i den här världen,
och att hon ska kunna vara lycklig utan att nåt ont händer henne.
Det är rättvisa för mig.
Undertexter: Karl Hårding