Jeg vet ikke om noen basketballkamp har fyrt opp folk mer enn den vi nå får se.
Frankrike med 2-0 og Tyskland med 2-0, møtes i gruppespillet.
Vinneren vinner gruppen.
Begge lagene kjemper om toppseed neste uke i Paris.
Schröder stjeler, og går fra ende til annen etter kurven.
Schröder spiller ut. Wagner, trepoenger…
Setter den! Tidlig på'n!
Tyskland vil øke ledelsen.
Wagner satte den!
Tyskland gir Frankrike mye å bryne seg på.
Kom igjen!
Positiv innstilling!
Kom igjen!
Tyskland leder med 21 poeng over vertslandet.
Det er nesten ikke til å tro.
Hvorfor er vi her? Hva vil vi oppnå?
Vil vi ha gullmedaljen?
Vi vet ikke hva vi vil.
Vi blir brutt ned! Ingen kommer seg fri. Ingen kan score.
Vi blir blokkert hele tiden.
De switcher konstant. Ingen reagerer.
Vi bare knuffer, vi greier ikke angripe. Vi kommer oss ikke ut av pick'n'roll.
Ja, vi vil ha gullmedaljen i OL. Ja, særlig!
Vi ble knust i fjor. Det har ikke endret seg i år. Vi gjør akkurat det samme.
De ler av oss!
Og ingen reagerer.
Dette går bra!
Vi ber om ballen. Møter muren. Det blir bare én mot én.
Ballen går tre ganger. Tre dunk.
Kjør angrep. Flytt ballen. Swing.
Vi er ikke som dette laget, vi er bedre. Noe er galt!
Når vi vinner, er det mot svakere lag av ren og skjær flaks.
Skal vi slå et lag som dette, må vi spille sammen.
Ikke som dette.
Helvete.
Det gjorde meg rasende at de rundspilte oss.
De kom for å gi oss deng, og det gjorde de.
Kan vi gi dem tilbake med samme mynt?
Jeg tror den pausetiraden måtte til.
Den var berettiget, og virkningsfull.
Han er mer innflytelsesrik enn noen annen spiller på laget.
Batum, åpen, fulltreffer!
Det vi prøver å innpode og legemliggjøre i det franske laget
er at det er tuftet på uselviskhet og kampånd.
Det er nok vår sterkeste side.
Hvis vi taper, får det ingen konsekvenser. Vi går uansett til kvartfinalen.
Prøv i det minste å spille riktig.
Kjemp og slå fra dere, så vi kan ta med det til neste kamp.
Det å kjempe er det som holder deg i live, gir deg en sjanse, særlig på dette nivået.
Tyskland er… Det er en grunn til at de er verdensmestere.
Du blir ikke verdensmester på slump.
Wagner…
Franz Wagner!
De var bedre enn oss.
Vi slåss imot, men det holdt ikke.
De ønsket det mye mer enn oss, så la det være en god lærepenge.
For hvis du spiller sånn, kan du slå hvem som helst.
Men hvordan skal de hente poeng? Nå letes det etter svar.
Domino! Jaggu.
Ti.
Jeg fant på regler som gjør det mer konkurransepreget.
Valgene dine må få følger.
Fikk du færrest poeng, blir det 15 armhevinger.
Som du ser på skuldrene hans,
har han tatt mange armhevinger.
Han har tatt mange armhevinger!
Aldri i livet!
Sett på maken!
- Hva faen? - Dæven!
Hva faen?
Måtte han ta flere?
- Jeg fikk 15. - Og tok dem.
For noe tull.
Ærlig talt.
Comebacket!
Spennende oppgjør på Pierre Mauroy stadion.
Vi forbereder oss på USA mot Sør-Sudan.
Det viktigste for USA er nok fordelingen av spilletid,
og særlig at Jayson Tatum, nybakt All-NBA-mester, ikke får noe spilletid nå.
En av NBA-historiens mest meritterte spillere, så vi skjønner ståheien,
men ingen kunne ha forutsett at Kevin Durant skulle spille tidenes OL-kamp.
Alle disse tolv kan spille oss til seier.
Utnytter de ikke mulighetene som byr seg, henter vi inn en ny Hall of Famer.
Det er lagets fortrinn.
Bam er et av de mest imponerende menneskene jeg har møtt.
Han har klokkertro på hva enn han foretar seg.
Men han underkaster seg likevel teamet, gruppen, og det er en mektig kraft.
Når han går inn i rommet til et møte, gir han samtlige en high five.
Hver gang. Hver dag er en god dag for Bam.
Han er en superstjerne, en all-star i NBA.
Han vant en gullmedalje i 2021,
men mentalitetsmessig er han en av gutta på gulvet.
Bam er en allsidig NBA-spiller.
Når du prøver å samle et olympisk lag, må spillerne kunne ha flere roller.
Man må finne de som ikke må ha ballen for å lykkes, de som uansett påvirker spillet.
Og Bam er en av de. Han kan dekke hvem det skal være.
Han kan faktisk dekke hvem som helst.
Og dessuten gir han deg 20 poeng eller mer og minst ti returer per kamp.
Kanskje en av de mest undervurderte spillerne i basketball.
Jeg sa til moren hans "Du må være utrolig stolt over hvem sønnen din er,
og hvem han fortsetter å være,
selv med tanke på hvor mye han alt har oppnådd
og at han holder stø kurs videre oppover som basketspiller.
Hvor ble han av? Der er min Bam.
- Si hvilken side han går for. - Det er det jeg prøver å finne ut nå.
- Det er min drakt. - Da må du heie på USA.
Nummer 13, Bam Adebayo.
Ja!
Da jeg var tolv, ville ingen ha sagt til meg
at jeg skulle konkurrere i mitt andre OL,
og at mamma får sitte og se på mens det skjer.
Jeg kunne aldri…
Nå høster hun fruktene av sitt arbeid.
Å, kom igjen!
Sør-Sudan vil ta ledelsen. Shayok tar en topoenger.
Se på det, da!
Han gir bort ballen!
Bam, du skal på!
Ja!
Det er en konstant påminnelse om at vi startet på bar bakke. Vi hadde ingenting.
Stillingen er 10-10. Bam Adebayo, Anthony Edwards og Jrue Holiday kommer inn.
De må stoppe.
Jeg vokste opp på bygda i Nord-Carolina.
- Ta den! - Adebayo fremtvinger balltap.
Sånn ja!
Bra forsvar!
Jeg og mamma levde av 12 000 dollar i året.
Prøvde å få endene til å møtes i husvogna.
Edwards til Adebayo, som dunker.
Mamma kunne ikke kjøre, og gikk til jobb hver dag i regn, snø og sludd.
I all slags vær dro hun på jobb.
- Adebayo viser hvor allsidig han er. - Ja! Tre!
Hun sørget for at skoleklærne mine alltid var rene og klare.
Slik at når jeg våknet, kunne jeg pusser tenner, dusje,
spise frokost, gjøre det jeg måtte og gå ut døra.
Det gjorde hun hver dag til jeg ble 16.
USA ledet med opptil 20, men er 19 foran ved pause.
Det går jo opp for deg som barn, når du legger merke til omgivelsene dine:
"Huset hans ser sånn ut." "De kjører sånne biler."
"Vi har ingen bil. Huset mitt ser ikke sånn ut."
Jeg ble moden raskere enn de fleste.
Jeg måtte avfinne meg med at vi ikke trengte å ha alt det der.
Mamma sørget for mat på bordet og jeg fikk være meg selv.
Jeg fikk fortsette å være barn.
Hvit, tett rundt screenen, lobber.
Adebayo svever gjennom luften!
Det mamma gikk gjennom var tøft. Så å se henne her i Lille…
Noe mer kan man ikke be om.
Det er all motivasjonen man trenger.
Jeg vokste opp i en husvogn med mamma.
Nå er vi i OL.
Fortell ham at sånn skal det låte!
Inn til Adebayo, hook og inn.
USA er fokusert på å vinne med flest mulig poeng.
Så her er det bånn gass helt inn. Oi! Lekkert!
USA har skolert motstanderne helt til sluttspillet,
og vunnet i snitt med 21,3 poeng.
Det er mye!
Åtte lag kommer altså til sluttspillet.
Vinner du kvartfinalen,
er du sikret muligheten til å spille om bronse.
Da begynner det å bli interessant.
Åtte lag igjen. Man ser over lagene, og samtlige har superstjerner.
Det fins ingen enkel motstander.
Alt kan skje i utslagsrunden,
men kom igjen, kan dere måle dere med USA?
USA skremmer ikke oss det minste. Vi ser frem til utfordringen.
Manuset tilsier ikke at vi alltid vinner.
Vi vet de er i stand til å slå oss, og vi må være på hugget.
Nå er det utslagsrunder om gullet.
Det er enkelt.
Man må vinne.
Tirsdag er det åtte lag og fire kamper. Hvilken kvartfinale må vi bare få med oss?
Canada mot Frankrike. Dette blir fasinerende.
Er Frankrike gode?
Vel, godt spørsmål.
- De har ikke spilt bra. - De har vært elendige.
Det franske laget sliter som faen.
Tyskland ydmyket dem nettopp.
Etter kampen sa Evan Fournier: "Nå om dagen er angrep det beste forsvar."
"Det er ikke samme spill som på 90- eller 2000-tallet,
der du kunne forsvare på halv bane. Vær offensiv!"
Han stiller spørsmål ved hele Vincent Collets filosofi.
"Dessuten mangler vi noe grunnleggende."
Dæven! OK, Evan.
Evan har sterkt konkurranseinstinkt. Han brenner virkelig for å vinne.
Noen spillere går mer stille i dørene.
Han er ikke sånn. Han er mer ildfull.
Han ser sitt snitt.
Evan Fournier tar det store skuddet hver gang.
Han tror han kan klare det, og det gjør du også.
Ingenting skremmer ham. Det er det jeg elsker ved ham.
Han er ikke redd for å gripe sjansen. Han bare tar ballen.
Det trengs hvis vi skal gå videre i turneringen.
Det har vært mye prat. Vi fikk deng i forrige kamp.
Det blir et annet press på hjemmebane.
Og det er opp til oss å få jobben gjort,
og ha mot til å virkelig
hengi oss til turneringen, presset og alt som følger med.
Det gagner oss ikke å lete etter syndebukker. Alle må se seg i speilet.
Vi kjenner spenningen stige over hele landet.
En enestående mulighet. Det er viktig å holde hodet kaldt,
og samtidig bare gi alt vi har.
Gjort er gjort. Vi er der vi vil være.
Dette er utslagsrundene.
Her er det ikke rom for feil.
Evan Fournier forklarte i går at angrep kan være det beste forsvar.
Føler du at alle omsider er med på opplegget, på identiteten?
Og hva har du å si om hans uttalelse?
Evan Fournier er ikke hele gruppen. Han representerer bare seg selv.
Det er en beklagelig og uakseptabel uttalelse som han må ta ansvaret for.
Så han kan snakke for seg selv.
Jeg har sagt mitt. Jeg har ingen flere kommentarer.
Jeg står for det jeg sa.
Leit at Vincent føler det slik.
Jeg mente ikke… Han må ikke ta det ille opp. Jeg vil bare at vi skal gå videre.
Min eneste intensjon er å vinne.
- Hvor mange poeng vi fikk i går, igjen? - 71.
71 holder ikke til å slå noen i de neste kampene.
Han vil skjerpe seg, og han vet at tiden er inne for endring.
Det er fint å ha folkelig støtte.
Men man føler også presset
som følger med den.
Jeg har spilt for ham siden 2014.
Han klarer seg bra.
Jeg føler ikke noe ekstra press fra ham.
Vi fokuserer på det vi står overfor, én kamp av gangen.
Så langt har vi klart oss bra.
Fordi vi er kanadiere må halvparten være på fransk. Fordi vi har to språk.
Ikke jeg. Jeg kan bare: "Bonjour, je m'appelle Dillon, comment t'appelles-tu?"
- Det hørtes bra ut! Aner ikke hva du sa. - Jeg kan svare: "Ça va bien, et toi?"
Ser man det! Han brifer!
Og: "Puis-je aller aux toilettes?" "Kan jeg gå på do."
Det er alt.
Jeg vil utbringe en skål til dagens helt: Jax Brooks.
Takk, Dill. Takk for at du ba oss hit og lot oss ta del i dette.
Det betyr mye at vi får ta del i din olympiske drøm.
Vi skal heie deg frem til gull, min venn.
- Skål, gutter og jenter. - Skål!
Jeg er nok misforstått.
På banen spiller jeg som spilleren alle frykter.
"Han der kommer til å være brutal, yppe og slenge dritt, samme hva."
Etterpå kan jeg senke skuldrene og være Dillon Brooks,
en trivelig kar som bare er rolig og liker å være med familie og venner.
Som liten tok jeg deg med på Raptor-kamper.
Du var en sånn gutt som ikke kunne holde deg i ro. Han var fjetret.
Du var helt fokusert og ville bare ha et program.
- Hver gang. - Du måtte ha et program.
Og senere på kvelden satt du i sengen og leste hele programmet.
Du var ingen lesehest, men det programmet leste du.
Du var helt fokusert da du så de kampene. Vince Carter-dagene med Raptors.
Det var helt greit for meg at han satt rolig.
Jeg satt rolig for basketball og Toy Story.
- Toy Story. - Toy Story også.
- Han elsket Woody. - Jeg elsket Woody.
Jeg blåser i hva folk tenker. Jeg er den jeg er.
Jeg bygget den spilleren jeg er nå, og fortsetter å utvikle meg.
For to år siden, da du spilte, og slang dritt til Jamaal Magloire…
- Ja. - Du skrek til ham:
- "Dette er mitt hus." - Ja.
Jamaal sa noe til deg.
Jeg sitter helt foran, og du ser på meg. "Ikke sant, mamma?"
Jeg bare…
Jeg husker det.
Det var en bra dag.
Vi vant den kampen.
En bra dag.
Det er en spesiell tid. Takk for at dere kom.
Det betyr mye.
Jeg elsker å se ansiktene deres.
Å få bo på INSEP resten av turneringen var avgjørende.
Dette er basen vår. Vi dro hit som unge.
Så det hjalp oss med å fokusere på jobben.
Vi har tre dager på oss før kvartfinalen.
Det er veldig kult å være her. INSEP er som hjemme.
INSEP er et akademi for de beste idrettsutøverne i Frankrike.
Det fins ikke bedre sted når du er tenåring som skal bli proff,
for der trener alle de beste franske basketspillerne sammen hver dag.
Når man drar dit, føles det som å være tenåring igjen.
Derfor elsker jeg å spille for landslaget.
Stemningen er annerledes. Energien din også.
Vi vet hvorfor vi er her og hva vi er i stand til. Så sett i gang!
Det føles som om man er 13 eller 15 igjen.
Og det er en kul følelse fordi vi vil ha familiestemning på landslaget.
Jeg tror det overføres til banen.
Det var her foreldrene mine møttes.
Begge var judo-utøvere.
Faren min ble tilfeldigvis landslagstrener.
I oppveksten var jeg ofte her og møtte idrettsutøvere.
Jeg var omgitt av den livsstilen.
Og jeg traff også kona mi der.
Så dette stedet har en spesiell betydning for meg.
Canada, hva må til for at dere skal vinne?
Jeg tror faktisk ikke vi skal bry oss om hvem vi møter.
Det handler mer om oss, om våre forberedelser, vårt samhold, vår tro.
Bare få ting på stell.
Døren står åpen for Canada.
Nash trår til.
Nash kjører på.
Og ballen glipper, går utenfor banen, og Frankrike tar den.
Å, så knusende.
Vi vant gruppen vår i OL. Vi slo et fabelaktig Serbia.
Gruppeseieren ga oss mye tro og håp.
Vi krysset over og møtte Frankrike i kvartfinalen, og ble slått.
Og det gjør susen. Tiden er ute.
Og Frankrike tar seieren over Canada.
De går videre til semifinalen.
Det er helt klart en skummel likhet her, og en følelse av at vi kan få revansj.
Går Canada ubeseiret i gruppa, møter de Frankrike.
Eneste forskjell er at de er i Frankrike. Det tilfører et nytt element.
Det blir baluba der inne, og Canada har publikum mot seg.
Utrolig uselvisk av dagens idrettsutøvere.
Man ser det i øynene hans. Han lider.
Smerte.
Når man feirer, er det det verste man kan gjøre.
Dere hadde en følelsesladd seier mot Serbia.
Tidenes seier.
Jeg vet ikke om det er verdt å vise utad, fremfor å bare føle det.
For hvis vi vinner en følelsesladd seier, må ikke det påvirke oss i neste kamp.
Det var krig, og…
Alle gjør feil.
Når det skjer, må man være tydelig og ærlig, for det er slik man lærer.
Akkurat nå er dette større enn noen av oss.
Vi må forstå at kvartfinalen
er en av de viktigste kampene vi har spilt sammen, særlig i årets OL.
Og i løpet av en kamp på 40 minutter der alt står på spill, kan også alt skje.
Bra. Angle, pop, angle, pop.
Posisjoner deg.
Kampen mot Frankrike blir bråkete og energisk.
Fansen kommer til å være i fyr og flamme.
Alt det må vi kjempe mot.
Dette blir nok tidenes kamp for meg. Å være i Frankrike
og spille mot Frankrike i OL… Sånne kamper lever jeg for.
Vi har en fabelaktig gjeng som skal skrive historie og bli husket av ettertiden.
Laget vårt nå er veldig engasjert. Alle er helt på nett.
I basket fremfor noe trengs det lagånd. Man må være samstemt. Og det har vi greid.
Det er så mange på laget som både har en rolle og fyller den til gagns.
Man vet aldri når noen vil se sitt snitt og briljere.
Alle er innforstått med det, og klare til å gripe sjansen.
Hvem som helst av oss kan bli avgjørende.
Vi vet at Shai og Jamal kommer til å lede an.
Og vi vet at Lu når som helst kan ta over en kamp.
Jeg kan også ta over en kamp hvis jeg finner flyten.
Horns down.
Én kamp står mellom oss og medaljerundene. 40 minutter mot Frankrike på hjemmebane.
Det er jo det man drømmer om i OL. Mer kan man ikke be om.
Nå skjer det.
Vi har vært veldig gode på ballpress.
Det kan vi ikke gi oss med.
Vi må bare utfordre uten å foule. OK?
- Og returer. - Takk.
- "Canada" på tre. En, to, tre. - Canada!
Hvem skal dekke Wemby? Blir det flere?
Det blir flere, ja.
Vi begynner med Dillon, og tar det derfra.
Dillon er en god forsvarsspiller. Han tar utfordringen uten å foule, med finesse.
Han markerer seg nok fysisk.
Hvordan takler han en skulder i kassa?
Tja, si det? Han sliter dem ut.
Som stolt forsvarsspiller som kan stoppe en av verdens beste…
- Hva har dere å by på? - Mange gode spillere.
Mange x-faktorer som kan ta over en kamp ut av det blå.
Gutta lever for de øyeblikkene.
Alt som betyr noe, er å vinne kampen.
- Takk, Dillon. - Tusen takk.
Han er en nasjonalskatt.
Å spille for hjemlandet er annerledes enn å spille for laget, klubben eller byen.
Jeg vet hvilket press vi har på oss. Jeg trives med det presset.
Jeg er eldstemann på laget.
En av gutta… Første gang jeg spilte på landslaget, var han to år gammel.
Men jeg er fortsatt her fordi det er noe helt eget ved å bære landet på brystet.
Ha på den blå drakta og spille for Frankrike.
Pappa var basketspiller, så jeg fulgte i hans fotspor.
Å se sin sønn spille i NBA, i OL, VM, som kaptein på det franske landslaget…
Tenk deg hvor sinnssykt stolt han ville vært!
Han døde da jeg var tre.
Han fikk slag på basketbanen i 1991.
Mamma og jeg satt på tribunen.
Det var vanskelig. Det var en tøff tid.
Jeg vil aldri forstå hvorfor jeg begynte med basket.
Hvorfor mamma fikk meg til å spille etter det som skjedde.
Jeg ville ikke latt mitt barn begynne med samme idrett.
Men hun visste hvor høyt jeg elsket spillet.
Og det var terapi for meg, tror jeg.
Det jeg savner mest, er reaksjonen hans
på alt jeg har utrettet de siste 15-20 årene.
Da jeg møtte Nicolas Batum, var jeg hovedtrener for Le Mans.
Da Nicolas begynte, hadde han nettopp fylt 15.
Fra første stund skilte han seg ut fra mengden.
Jeg ble imponert over hvor smidig og uanstrengt han beveget seg.
Han var på langt nær den spilleren han skulle bli,
men man kunne se at han hadde en lys fremtid foran seg.
Jeg var 15 år gammel. Han sa: "Du skal begynne å øve med oss."
Og så rykket jeg opp.
Han satte meg på banen som 16-åring, lot meg lede som 18-åring,
satte meg i draften, og jeg ble draftet.
Året etter fikk han landslaget, og det var mitt første år.
Så jeg har jobbet for og med ham, uten stans, de siste 20 årene.
Skal vi slå dem på switchene, må vi først finne mismatchen.
Jeg har sett alle øvelser, kamper og videoer,
likevel utfordrer han meg som om jeg var 15.
Men sånn er forholdet vårt. Det er ikke personlig.
Fra jeg var 15, har han prøvd å gjøre meg best mulig. Det digger jeg.
Angående kampen i morgen. Innsats og engasjement er nøkkelen.
Det er der alt begynner.
Jeg vet at alle her vil vinne.
Det er det vi alle ønsker.
Den drivkraften er avgjørende, men vi må kanalisere den.
De er et ekstremt sterkt lag.
I denne turneringen står de bare tilbake for USA, mener jeg.
Vi har det som skal til for å vinne kvartfinalen.
La oss ikke tenke på hva vi har i vente.
Vi må fokusere på hva som må på plass.
Og hvordan skal vi tilrettelegge for seier?
Svaret er "sammen".
FRANKRIKE MOT CANADA KVARTFINALE
Dette er grunnen til at du spiller basket.
Dette er grunnen til at du er i OL.
Det er ikke en serie. Det er én kamp.
Dette blir basket for de store gutta.
Ikke for barn, men for voksne menn.
Tre ting vi må gjøre for å håndtere denne kampen:
Vi må håndtere hjemmepublikum.
Hvordan gjør vi det?
Bruk energien deres mot dem, og hold sammen.
Neste punkt er å ikke hefte oss ved dårlige avgjørelser.
Vi bare står på, for det viser seighet, og de skal få se hva vi er gode for.
Tredje punkt er at kampene ikke avgjøres på en, to eller tre perioder.
Kampene avgjøres på fire.
Dere må spille i hele 40 minutter. Greit?
Hvert angrep teller.
Kom igjen. Samling.
Dette er begynnelsen på historien.
Dette er en enestående mulighet.
Det som skiller denne kampen fra våre vanlige, er at vi må overgå oss selv.
Bare samlet kan vi overgå oss selv.
Det er de ikke forberedt på, for det kan man ikke forberede seg på.
Selv vi vet ikke hvor høyt vi vil klatre.
Vi skal være ustoppelige. Vi skal gå etter strupen.
Vi skal kjempe for hver retur.
Vi løper som demoner.
Vi går tilbake i forsvar fortere enn svint.
Kanskje dør vi av utmattelse i kveld, men vi skal gi alt.
Vi har ikke spilt en virkelig god kamp så langt.
I kveld er kvelden! Kom igjen!
Kom igjen!
Sammen!
- Blått, hvitt, rødt! - Sammen!
Kom igjen.
Vi prøver å ha det gøy der ute.
- Canada på tre. En, to, tre! - Canada!
Nå går vi og tar dem.
Vertslandet Frankrike vil videre i turneringen.
De står overfor et av verdens beste lag.
En plass i semifinalen står på spill. Vinneren møter Tyskland.
Yabusele skyter.
Setter en treer!
Det føles som et jordskjelv i bygningen nå.
Andre boller enn i Lille.
- Flott pasning. - Det var gutten sin.
Klokkerent fra Yabusele.
Cordinier styrer showet. Inn for trepoenger.
Den sitter!
Tre av tre for Frankrike.
Fysisk under kurven. Feid vekk av Wemby.
Ny kontring for Frankrike. Cordinier. Samme sted.
Samme resultat!
Vi stopper dem. De har tre av fire treere, to på kontring.
Alt Frankrike tar i, blir til gull.
Innta plassene!
Blås foul, da!
Brooks. Bråstopp.
Opp og under. Brooks.
Kan ikke fullføre. Mistet den på vei opp.
Vi må være mentalt stabile. Mentalt sterke.
Fordi det vil gå hardt for seg, og vi er ikke like digre.
Gi ham inn!
Tatt av Barrett. Klarte ikke å ta imot.
- Det er latterlig. Wemby! - Herregud.
Gir den videre. Lessort for to.
Som lyn fra klar himmel.
Blås foul, for svingende!
- Ingen straffe å få. Det er ikke fotball! - Let videre hvis du vil…
Dette er ikke fotball. Ikke: "Spill videre, da."
Fournier. Rundt screenen. Fournier lobber opp.
Lessort tar avslutningen.
Frankrike kontrollerer første på begge banehalvdeler.
Canada starter kampen med en real kilevink.
De spiller på post.
De vet hvor de har mismatcher, og utnytter det.
Canadas lagfouls hoper seg opp i andre periode.
Dere må dømme likt.
La oss spille!
Ledelsen er nå på 15 poeng.
Canada har ingen rytme. Han karen her må trå til for dem.
SGAs spill er silkemykt på mellomdistanse.
Setter den for to.
Shai er en av verdens beste spillere. Når det ikke går vår vei i en kamp,
greier han å vekke gnisten i oss.
SGA, to av to på de to siste.
Shai Gilgeous-Alexander setter den.
Det er nesten for bra.
Han er her. Endelig er han her. Sånn ja.
Lessort foulet på utsiden.
Og litt knuffing etterpå.
- Hvordan er straffekastfordelingen? - 16-6.
Hei! Det er 16-6 i straffekast!
Ntilikina foules.
Fy flate!
Hei, nå foules det mye. Vi har 20 minutter på å fikse det.
20 minutter!
Ikke gi opp, kom igjen!
Fansen er på beina.
Frankrike vil avslutte første halvdel med stil.
Yabusele for tre.
- Den satt! - Yabusele!
For en første periode for Frankrike.
Dere må faen meg skjerpe dere.
Han flyttet på screenen! Det er…
Helt elendig.
Kan du vennligst blåse?
Kom igjen! Jeg spiller for harde livet!
Klarer de å hente frem det ekstra som skal til når de ligger 16 under?
Vi må spille som om det virkelig gjelder. Gjøre det personlig.
Bra jobbet.
Kom igjen, karer.
- La oss gjenta det! - Hva gjør vi nå?
- En halvdel igjen! - Hva gjør vi nå?
- 20 minutter! - Heia!
- Husk planen. - Ja. Det ordner seg.
Tilbake til planen.
Det er for lett nå.
- Hvordan kommer vi inn i kampen igjen? - Forsvar.
Bra, og ikke gjøre hva? Hva unngår vi?
- Fouls. - Bra. Greit.
Jeg har klaget jevnt og trutt, men det er 25-8 på straffekast.
Ingen av dere skal klage.
For de vet det, og vi spiller hos dem.
Greit? Så nå handler det om å vinne perioden og være sammensveiset.
Greit? Sammensveiset! Ingen sa dette ville bli lett.
Så la oss slåss for det! Kom igjen!
Kom igjen!
- Canada på tre. En, to, tre. - Canada!
- Blått, hvitt og rødt! - Sammen!
Starten er avgjørende!
- Kom igjen! - Kom igjen!
- Du vet at det er 25-8 på straffekast? - Ja.
Klin umulig. Jeg har aldri sett maken.
Men du vet, en kamp varer i 40 minutter, så…
Kan Canada hente inn 16 poeng etter pause?
Jeg vil se RJ Barrett involvere seg.
RJ har et snitt på over 20 poeng per kamp for laget.
Og kan Dillon Brooks finne åpningene?
Brooks har null av fem så langt.
Hva faen?
Det er banens beste spiller,
og dere lar ham bli foulet hver bidige gang.
Barrett får kontakt og vipper den oppi.
Står døren omsider på gløtt
for at det kanadiske laget skal få overtaket?
For et spill av Dort.
SGA får tak i den!
To mot én.
Han fullfører!
Et syn for guder.
De jobber seg innpå.
Canada tilbake på under 11.
- Fortsett sånn! - Vil vi vinne, må vi ta den!
Det er det han sier!
- Blått, hvitt, rødt. - Sammen!
Vi går til fjerde.
Kan Frankrike hanke det inn, eller har Canada mer skyts?
Barrett helt alene. Klokkerent!
Yabusele skyter.
Heia, heia!
Nok en retur til Powell. Han er åpen.
RJ Barrett smetter bak forsvaret.
Timeout for Frankrike.
Det er en fempoengskamp.
Kom igjen!
Mentalt sett må vi…
Vi må jobbe på, som tidligere!
Vi styrer ikke ballen, de herjer med oss, så vi må ta sjanser!
Frankrike hadde full kontroll,
men Canada haler sakte innpå.
Kom igjen, Evan!
Fournier leter etter Wembanyama.
Fournier legger opp.
Og setter den!
Viktig skudd!
Evan er… Den kampen viste hvem han er.
Det er hjembyen hans. Han vokste opp et par kvartaler fra arenaen.
I turneringens viktigste kamp skjøt han som en helt.
Fournier lar den sveve.
Og inn!
To minutter igjen. En plass i semifinalen står på spill.
Wembanyama.
To på skyte. Fournier. En bombe!
Fournier leverer igjen!
De franske basketgudene besvarer bønnen.
Det var et av øyeblikkene man deler der alt går i sakte film.
Ballen tar sin tid, og du bare ber om at den skal gå inn,
men i det øyeblikket vet du at den går inn.
Så da han traff, tok folkemengden helt av.
Den oppvisningen, det skuddet på det stadiet, i det øyeblikket… Vel unt!
Nok en fransk seier.
Frankrike vil ta revansj mot Tyskland i semifinalen, idet de går videre i OL.
De ga bånn gass hele veien.
Det svir. For en jævlig grusom følelse.
De spilte ræva av seg, for landet sitt.
42 jævla straffekast.
Faen!
Dette er tungt for oss alle.
Men det jeg kan si dere, er at vi fikk vårt første OL her på 24 år.
Dere gjorde en veldig god jobb. 3-1.
Ingen vil tape i kvarten, men denne opplevelsen… Det blir ikke deres siste OL.
Husk hvor mye dette svir, for neste gang dere får spille en kamp på dette nivået,
må vi huske denne følelsen.
Husk hvor fysisk det gikk for seg i kampen.
Dette er ikke NBA.
Det er FIBA. De gir blanke. De blåser ikke.
De bare spiller videre.
Det er bare et annet spill.
Shai, du er vår beste spiller. Jeg vil høre stemmen din.
Tja… Det føles jo helt jævlig.
Det kan være jeg undervurderte denne muligheten litt.
Først da kampen var over innså jeg at det er fire år til neste mulighet.
Det er jævla lenge.
Så jeg råder både dere og meg til å huske hvordan dette føles.
Denne muligheten er som den er fordi man bare får den hvert fjerde år,
og vi må være klare i 2028. La oss være så gode vi kan.
OK, siste gang sammen. Kom igjen.
Hold dere samlet, vi kommer tilbake. Vi kommer tilbake.
- Canada på tre. En, to, tre. - Canada!
Vi vet hvem vi møter. Vi møter Tyskland igjen.
Vi håpet å møte dem igjen.
Hva sa jeg, bror?
Bra spilt!
Dere kan få problemer med å sove i natt.
Så hvis dere alt tenker på de neste kampene, husk at noe alltid står på spill.
Vi har en sjanse mot laget vi nå møter.
Men hvorfor tror jeg vi har en fordel?
De er for selvsikre, noen vil til og med si arrogante.
Men målet vårt er for å vende selvtilliten mot dem.
Vi må stjele deres selvtillit.
Vent og se, vi skal sveve til seier.
Kom igjen.
Sammen.
Blått, hvitt, rødt.
Sammen.
- Blått, hvitt, rødt! - Sammen!
Tekst: Nicolai Herzog