PEKLO PRO NEZADANÉ
PEKLO
Už ses rozhodla mezi Min-uem a Min-gjuem?
Ještě ne.
Jsou dost odlišní, že?
Tímhle tempem se rozhodnu až na konci.
Podle mě je Min-u roztomilý.
- To jo. - Že?
- To fakt je. - Jo, je jak štěně.
- Že? - Jo.
Mluvila jsi s Min-uem?
Ne, nemluvila.
Aha.
S ním by sis měla taky popovídat.
To je důležitý, stejně jako načasování.
Co dělal včera?
- Min-u? - Jak se měl?
Všichni jsme
byli venku a povídali.
Pamatuješ, jak se Min-u původně zajímal o Si-un?
Ale po tom, co s tebou jel do Ráje,
říkal, že se cítil nervózně, ale zároveň dobře.
Ale se Si-un se podle mě cítí jen fajn.
Si-un z toho nejspíš má bolehlav.
- Si-un? - Jo.
Je jasné, koho si vybere.
Min-ua?
Co? Ne, Won-ika.
HANHE, KIM ČIN-JONG, HONG ČIN-KJUNG, LEE DA-HI, KJUHJUN
- Pochopila to úplně špatně. - Netuší, která bije.
- Asi má menší přehled než my tady. - Že?
Kju-ri musí opustit bublinu.
- Jo. - Ať se o tom přesvědčí sama.
Možná se snaží vyhnout slunci.
Co? Ne, Won-ika.
- Opravdu? - S Min-uem nic nemá.
Myslím, že si Si-un vybere Min-ua.
Co?
Ale v Ráji ještě nebyli a už tam nebudou moct.
Aby sis mohla být někým jistá,
musíš s ním jít do Ráje.
Nemyslíš?
Ale oba spolu na mě působí sentimentálně.
Je z nich cítit touha dozvědět se víc, chápeš.
A to, že si stále není jistá, i když už si s Won-ikem hodně povídala…
To jo, ale já si Min-gjuem taky nejsem jistá.
Nejsem si jistá ani Min-uem.
Možná máš pravdu.
Asi je to těžký pro všechny.
Jak to asi dopadne?
- Je v tom úplně mimo. - V podstatě v Ráji jsou.
Nevěděla jsem, co si myslet, když zmínila Won-ika.
- Jeho jméno se stále vynořuje. - Že?
- Ale zmiňují ho jen okrajově. - No jo.
Je mi ho líto.
Vypadá to, že Kju-ri vůbec neví, co se tam děje.
Ale teď, když jsou v Pekle, jí to začne být jasné, ne?
Jsem zvědavá,
- jak jí to změní výraz. - Já taky.
Najednou může zjistit, že Min-u vypadá se Si-un šťastně.
Bude v šoku.
- To jo. - Začne si toho všímat.
Asi to tak dopadne.
Vyfoťme se tu.
To zní dobře.
Přišel příliv.
Je to tu krásný.
- Konečně se fotíme. - Jo.
- Ty jsi zůstal tady. - Co?
- Nešel jsi do Ráje. - Řekl jsem ti, že tam nepůjdu.
Dělá, jako by to byla jeho volba.
Musíš být vybrán, abys tam mohl jít.
Jako kdyby říkal: „Vidíš? Říkal jsem, že nebudu moct jít.“
- Nabubřelý, ale roztomilý. - Jo.
Řekl jsem ti, že tam nepůjdu.
- Ale byla tu šance. - Cože?
- Byla tu šance. - Chyť se mě.
- To je úžasný. Krása. - Co skupinovou fotku?
Chtěl by ses vyfotit s Min-jong?
Tak pojď, exmanželko.
„Exmanželko“?
- No teda. Exmanželka… - Moje chyba.
Tvařte se hezky, vy dva.
- Hezky? - Podívej se na mě.
Tři, dva, jedna.
Můžeme si s tím udělat selfie?
- Páni, to je… - Co to je?
Kliknul jsem omylem.
Fakt? Ale vyšlo to pěkně.
- To teda. - Jo.
- Poslouchá! - Tajně poslouchá.
Rozhodně.
Teď to ví.
- Ani se nedívala na tu fotku. - No jo.
Kdo je na řadě? Co Min-u a Si-un?
Jasně. Každý jednu fotku.
- Prostě se střídejte. - Jasně.
Umí někdo dobře fotit?
Mně to nejde.
- Stoupnu si dopředu. - Dobře.
Mohlo by to vyjít hezky.
Tři, dva, jedna.
Kju-ri je fotí?
- To Peklo je fakt sranda. - To je…
Snad vyjde hezky. Dokonce jsme zadrželi dech.
- A sevřeli jsme čelisti. - Že?
Dnes jsem opravdu šťastná.
Nechci, aby tenhle čas v Pekle skončil.
Co takhle ohňostroj?
- Jasně. - Super.
Děláme tu spoustu nových věcí.
- Není tohle lepší než Ráj? - Cože?
- Není tohle lepší než Ráj? - Jasně.
- Mám tě držet? - Jo.
Tohle máš zapíchnout do země a zapálit, že?
- Mám to. - Jak jsi to udělal?
Mám jich pár dát sem?
- Jo. - Jo, zkus to.
Hej, běžte dál.
Už to bude. Vteřinku.
- Páni! - Jejda!
To je hezký!
- Pořád jsou spolu. - Jo.
- Si-un se od něj nehne. - To teda.
To je hezký!
Panečku, to je hezký.
Rychle! Jděte dál!
Bojím se.
Kju-ri se drží stranou.
- Ano. - To jo.
- Jsem si jistý, že teď to vidí. - Přesně.
Říká si, že to špatně pochopila.
- Páni. - Krása.
Božínku, to je pěkný.
To je tak krásný.
Moc pěkný.
- Si-un se ohlídla. - Podívala se na ně.
Nevšímá si ohňostroje.
- Nevšímá. - No jo.
Místo toho jí blýskají oči.
Moc pěkný.
- To bychom měli vyfotit. - To teda.
- Tady. - Díky.
To je tak pěkný.
Proč jsi tak zticha?
Necítím se moc dobře.
Taky si myslím, že potřebuju nějaký čas na rozmyšlenou.
Aha.
- Počínaje dneškem… - Jo?
Myslím, že si dnes promluvím s Min-uem.
Tak co třeba teď?
Nevím, co udělat dřív.
- Nevím, jestli s ním mám mluvit… - Aha.
…nebo si počkat, až zjistím, co chci.
Aha.
Necítím se dobře.
- Máš toho hodně na srdci. - To mám.
Právě.
Min-u, jdeš se osprchovat?
Ne.
- Chceš si s ní nejdřív popovídat? - Mám?
- No… - Klidně do toho.
Mně je to jedno.
Můžeš jít první.
- Dobře, půjdu teda první. - Jasan.
Ano?
Co děláš? Chceš si promluvit?
Klidně.
Tihle dva si nejsou souzeni.
Bavilo tě sledovat ohňostroj?
Hodně.
Už je to dost dlouho, co jsem odpaloval takovýhle ohňostroj.
Byla to sranda.
- To ne. - Páni.
- Její výraz… - Koukněte na ni.
Si-un se vyjadřuje dost jasně.
- To teda. - Jo, no.
- Nedává mu šanci. - Hustý.
Není ti zima?
- Mám kabát, takže v pohodě. - Dobře.
Abych řekla pravdu, za dveřmi jsem čekala
Min-ua, ne Won-ika.
Moc jsem chtěla mluvit s Min-uem,
ale jak to nebyl on,
nemohla jsem se na náš rozhovor soustředit.
Chtěla jsem jen co nejrychleji odejít.
Co děláš?
Co?
- Já? - Jo.
Vracím se do pokoje.
- Popovídáme si tam? - Dobře.
Můžu si vzít tvou deku?
Jo.
Děje se něco?
Myslela jsem, že jsem v pohodě, ale…
Víš, jak to je.
Když se stres nahromadí,
až se projeví i fyzicky.
Necítíš se dobře, viď?
Ne, je mi mnohem líp.
Ne, nejsi ve své kůži.
Trochu mě to vyděsilo.
Snad to zítra bude lepší.
Řekni něco.
Co?
Co chceš slyšet?
Řekni mi, co jsi dělal Pekle.
Byl jsi hodný?
VČERA
Moc se mi s tebou v Ráji dobře povídalo.
Od tý doby na tebe myslím, tak jsem si s tebou chtěl promluvit.
Za tu dobu tady jsem si to v Ráji nejvíc užil s tebou.
Takže chci být ohledně svých pocitů upřímnější.
Pokud nakonec odejdu, počkej na mě.
Jasně, že počkám.
Všichni jsme tu uvízli. Nejspíš se jen najíme.
O nic se nepokoušej.
V případě, že odjedeš?
To bylo včera.
- No jo, měl na ni počkat. - Jo.
Ale nedopadlo to tak.
Neposlechl ji.
Byl jsi hodný?
Co?
Byl jsi hodný? Choval ses dobře?
Včera jsem o tom hodně přemýšlel.
Upřímně, nevěděl jsem, co si o mě myslíš.
Bylo těžké poznat, co si o mně myslíš.
Chci říct, že v Ráji to bylo fajn.
Ale opravdu jsem nemohl přijít na to, co ke mně cítíš.
- Takže? - No takže…
Jak už jsem ti řekl předtím,
zajímala mě Si-un.
Mluvil jsi s ní?
Jo, dneska.
Povídali jsme si.
Jen na mě zíráš. Proč nic neřekneš?
Takže?
Jaký to se Si-un bylo?
Byla docela otevřená a okouzlující
a při rozhovoru s ní jsem ji poznal i z jiný stránky.
Dneska?
Je překvapená.
Dneska?
Mluvili jsme už i dřív.
Ale myslím, že dnes jsem se rozhodl.
Řekla jsem ti, abys na mě počkal. Ale nevypadá to tak.
Nemám ráda kluky,
kteří mě neposlouchají,
- Min-u. - Co?
Co tím myslíš?
Řekla jsem ti, ať na mě počkáš.
Proč myslíš, že jsem to řekla?
Vzpomínám si, jak jsi mi to říkala.
Proč jsi neposlechl?
Myslím, že naše načasování bylo hodně špatné.
O čem to mluvíš?
Řekla jsem to, aby načasování bylo dobré.
Proto jsem ti řekla, abys na mě den počkal.
To ho peskuje?
Možná proto, že je starší.
- Vyslýchá ho. - Jako by byla jeho učitelka.
- „Nemám ráda kluky, co neposlouchaj.“ - „Min-u.“
Jako by dostával vynadáno.
- Zní jako učitelka. - „Min-u, měl ses chovat slušně.“
Je to strašidelný.
Proto jsem ti řekla, abys na mě den počkal.
Je to tvoje chyba.
Že?
Moje chyba?
Měla jsi být přímočařejší.
- Začínám tě rozčilovat? - Ne.
Vážně?
Hej.
Jsi neuvěřitelný.
Každopádně…
Každopádně?
- Tak já… - Ty co?
- Co se děje? - Nesměj se.
Dobře.
Přikláním se spíš k Si-un.
- Co? - Kloním se k ní.
Proč se pořád směješ?
- Vyrazil jí dech. - To jo.
„Jsi neuvěřitelný.“
Zněl překvapivě rozhodně.
- To jo. - Jo.
Hned,
jak jsi to řekl, to znělo,
jako bys porovnával mě a ji…
To mě odradilo.
Odradilo?
Myslíš, že jsem zvažoval své možnosti?
Jo. No, myslím…
Když jsi říkal, že se přikláníš k ní…
Jestli to tak cítíš…
Jestli se přikláníš k Si-un,
tak prostě odejdi.
Já své možnosti nezvažoval.
Fakt? Tak co to bylo?
Mě to prostě odrazuje.
Nedělala Kju-ri to samé?
- S Min-gjuem a Min-uem. - To je pravda.
- Jo, v podstatě jo. - Nemohla se mezi nimi rozhodnout.
Proč jsi…
Já už nic nechápu.
Je to chyba, že jsem nemluvil jasněji.
Ale opravdu jsem nezvažoval svý možnosti.
No…
Jak to mám říct?
Prostě mě vyřaď z rozhodování.
Už se mnou nepočítej.
Až budu jediná,
kdo tě bude zajímat, pak můžeš říct, že mě máš rád.
Ale pokud jsi na vážkách mezi dvěma, znamená to, že mě rád nemáš.
Takže…
Nechci být s někým takovým.
Tak se měj hezky.
- Trochu mě to vyděsilo. - Mě taky.
„Tak se měj hezky.“
Co…
Kdybys mi řekla o tom…
co ke mně cítíš…
Počkat.
Děláš si srandu?
Chtěl jsi, abych to vyjádřila slovy?
Aspoň když jsme si povídali.
Co jsi chtěl slyšet?
Jako třeba: „Líbíš se mi?“
„Něco k tobě cítím“?
„Pořád na tebe myslím“? Tohle jsi chtěl slyšet?
Když jsme spolu mluvili,
neměl jsem pocit, že se ti líbím. Takže proto.
Zatímco jsi byla pryč,
mluvil jsem se Si-un, protože mě zajímala.
Byla dost otevřená
a měl jsem pocit, že si dobře rozumíme.
Během našeho rozhovoru jsem o ní
začal přemýšlet jinak.
- A pak s tebou… - Jsi trochu jak Kwan-hui, ne?
Co?
Páni.
Jsi trochu jak Kwan-hui, ne?
Proč?
Podle toho, co jsi právě řekl,
to vypadá, že ses začal zajímat o Si-un,
protože tě oslovila jako první.
Ale to zní…
Tak to není.
To není jediný důvod.
Když jsem se Si-un mluvil poprvé,
cítil jsem se ní dobře, protože jsem ji považoval za kamarádku.
Ale po tom rozhovoru jsem k ní začal něco cítit.
Pochopitelně jsi tam nebyla, abys viděla, jak si povídáme.
Taky se mi líbilo, jak jasně vyjádřila svoje city ke mně.
A dost jsme si rozuměli.
Projevil o mě zájem,
ale zatímco jsem byla pryč,
tak snadno změnil názor.
Přišlo mi směšné, že nedokázal počkat ani jeden den.
Řekl, že kdybych jasně vyjádřila svoje city,
neudělal by to, co udělal.
Ale osobně si myslím,
že měl poznat, co k němu cítím.
To, že se začal přiklánět k Si-un,
protože vyjadřovala své city víc než já,
jen dokazuje, že jeho city byly povrchní.
A s takovým mužem mě nikdo nikdy neuvidí.
Je mi Si-un líto, ale doufám, že ti dva nakonec skončí spolu.
Chápu. Dopadlo to tedy dobře.
Přímo k věci.
- Máš recht. - Všechno se vyřešilo.
Zkusila jsem si představit, jaký to pro ni bylo.
Jak jsme už řekli,
lidi jako ona nejsou na odmítnutí zvyklí.
- Jsou dost sebevědomí. - To jo.
Ale v takovéhle situaci, kdy má pocit,
že ji porovnávaná s jinou,
bych řekla, že její hrdost a city mohly být dotčeny.
Když se nad tím zamyslíte,
dívka, o kterou se Min-u zajímal nejvíc, byla Si-un.
Pak si ho ale Kju-ri náhle vybrala, a to ho rozhodilo.
Takhle to šlo po sobě.
- Ale Kju-ri to neví. - Ona si myslí,
že si to rozmyslel přes noc.
Myslím, že v tuhle chvíli
měl Min-u pocit, že musí Kju-ri dát nějaký důvod,
- protože se ho pořád na něco ptala. - Jo.
Proto pořád mluvil o tom, jak ho Si-un oslovila jako první a tak.
Ale to asi přimělo Kju-ri k myšlenkám jako:
„Copak jsem neprojevila své city?
Možná jsem ti neřekla, že tě mám ráda, ale dala jsem ti to najevo.
Nejsi o nic lepší než Kwan-hui.“
Myslím, že to vzala takhle.
Ale chápu, že se kvůli tomu Min-u může cítit frustrovaně.
- Rozhodně to bylo nefér. - To teda.
A buďme upřímní. Kju-ri se taky rozhodovala mezi Min-uem
- a Min-gjuem. - To je pravda.
Jsem teď z Kju-ri dost rozčarovaný.
- Ona… - „Rozčarovaný.“
- Takový přístup se mu nelíbí. - Neměla se chovat tak povýšeně.
Měla se chovat uctivě.
To, že je starší než on,
neznamená, že s ním může mluvit povýšeným tónem.
A během rozhovoru s ní
mi její slova přišla vůči němu neuctivá.
Nakonec asi ukázala svou pravou tvář.
- „Svou pravou tvář.“ - Ježkovy.
Řekla, že ji s takovým mužem nikdo neuvidí.
Tohle se nedá jen tak bezmyšlenkově říkat.
- Jsi naštvaný. - Jo.
Každopádně jsem si jistý, že Min-uovy city ke Kju-ri
- jsou teď pryč. - Přesně.
- Vsadím se, že se rozhodl. - Jo no.
Jak jsi řekla, dopadlo to dobře.
- Je to pro ně dobře. - Přesně.
- Může si teď vybrat Si-un. - Jo.
- Tak zatím. - Zatím.
Nikdo tu není.
Když jsem se vrátila z rychlého rozhovoru s Won-ikem,
zjistila jsem, že Min-u a Kju-ri spolu o něčem mluví.
Ale vůbec jsem se nebála,
protože jsem si jím byla hodně jistá a důvěřovala jsem mu.
V tomto směru jsem se necítila nervózní.
Ale den už pomalu končil a zbývá jen jeden.
Nechtěla jsem, aby se naše načasování znovu zvrtlo.
Je to tu. Je skoro konec.
Jo, je to divný pocit.
Povídal jsem si tu jen s tebou.
A s Min-dži.
Jsi z toho smutný?
Nebo zklamaný?
Jo, hodně.
Přijde mi, že Čin-sok jen tak neodpouští.
- Že? - Nemůžeš mu to ale mít za zlý.
Min-jong je najednou krotká jako beránek.
- Vyměnili si role. - To jo.
I v těch bílých šatech vypadá jak beránek.
- Vypadá jemně. - Karty se obrátily.
- To teda. - Jo, no.
- Taky jsem smutná. - Proč?
Strávila jsem s tebou tolik času, jen abych slyšela tohle…
Myslela jsem, že jsi se mnou rád.
No jasně.
Tak o co jde?
- Děláš mrzouta? - Někdo na mě byl ošklivý.
Jen jednou.
Nechme to už být.
Asi jsi byla ošklivá jen jednou.
- Tak proč… - Byla to ale tvoje jediná šance.
Co?
Nehraj si na roztomilou.
Nech toho. Přestaň s tou roztomilostí.
- Co se děje? - Jsem nervózní.
- Co má za lubem? - Odchází.
- Šla za ním? - Fakt?
Musela.
Ahoj. Pojď dál.
Já jen…
- Ona šla sem. - To je úleva.
- To mě vylekalo. - Myslel jsem, že šla tam.
Páni.
Potřebuju poradit.
Jasně. Popovídáme.
- Můžu zůstat? - Jasně.
- Přišla jsem za váma oběma. - A copak?
Jsem teď trochu bezradná.
- Povídej. - Co se stalo?
Won-ik se mnou chtěl mluvit, ale když jsem byla s ním,
Kju-ri si to zamířila za Min-uem.
A myslím, že spolu furt mluví.
Takže jsem teď trochu rozrušená.
Těšilo mě, že jsme oba zůstali v Pekle, ale…
- Jasně. - Jo.
Šíleně mě to žere.
Myslím, že nebude vadit, když teď budeš jednat.
- Dělej, co uznáš za vhodný. - Jo.
- Souhlas. - Můžeš teď být sobecká,
protože už nezbývá moc času.
Dělej to, co chceš.
Dobře.
Mám jít teď?
Nehraj tolik na jistotu.
Víš, že jestli budeš, tak toho budeš litovat.
Žádné výčitky. Prostě do toho jdi.
No tak. Půjdu s tebou.
Vteřinku.
Dám jim ještě pět minut a pak půjdu za nima.
Sundej mi tohle.
Co mám sundat?
- Co? - Už chvíli jsem to chtěla sundat.
To se může?
- A je to. - To se může?
To je v pohodě.
Sundala si mikrofon.
Co?
- Já jen… - Neskončili jsme už?
- Co je? Chceš ještě mluvit? - Ne…
Kdy myslíte, že budete hotovi?
Kdo to je?
Kdy myslíte, že budete hotovi?
Můžu mluvit na chvíli s Min-uem?
Ne, nemůžeš.
- Cože? - Nemůžeš.
- Ježkovy. - Co?
Páni.
- Kju-ri se naštvala. - Mám strach!
- To bylo děsivý. „Nemůžeš.“ - Ztrácí nervy.
- Páni. - Tohle je tak…
- Přešla na temnou stranu. - Přesně.
Určitě si dělá legraci, ale nevypadá to tak.
No tak, Kju-ri. Nebuď taková.
- Přijdeš za mnou, až domluvíte? - Jasně. Za chvíli.
Dobře, počkám na tebe.
Asi není vhodná chvilka.
Jako teď?
- Kvůli tomu ne. - No?
Říká, že hned přijde. Ale Kju-ri řekla,
že s ním nemůžu mluvit.
- Fakt? - Jo.
Za chvíli vyjdou ven.
Ale myslím, že tahle odpověď bylo to nejšílenější, co jsem kdy slyšela.
- Kju-ri? - Její výraz…
Jo.
Ale Min-uovi věřím.
Věřím tomu, co mi předtím řekl.
Přesto nikdy nevíš.
Je to na tobě.
Pojďme to uzavřít.
„Uzavřít“? Nevěřím, že jsi to řekl.
Nechme to pro dnešek být.
Byl jsem dost nervózní a rozhozený.
Ale pořád jsme se točili v kruhu a nikam to nevedlo,
tak jsem chtěl náš rozhovor rychle ukončit.
- Omlouvám se. - To je v poho.
Myslela jsem, že spíš.
No já spím tady.
Půjdem?
- Čekala jsi dlouho? - Cože?
- Čekala jsi dlouho? - Jo.
- Povedl se rozhovor? - Cože?
Povedl se rozhovor?
- No, povídali jsme si. - Aha.
Šlo to dobře?
Moc dobře.
Cítíš se teď líp?
Nevím, jestli se vyloženě cítím lépe, ale aspoň jsme si promluvili.
- Aha. - Jo.
Takže se přikláníš k Min-uovi?
- Min-uovi? - Mluvím o tobě.
- Mně? - Jo.
Ne.
Uvědomila jsem si, že on není ten pravý.
Chci říct,
nebylo to tak úplně na mně, ale…
Myslíš si, že se k tobě Min-gju hodí víc?
Jo.
Budu o tom muset ještě popřemýšlet, protože…
No…
To, že je někdo volný, neznamená, že bych se s tím měla spokojit.
- To jo. - Nesouhlasíš?
- Tady jsme si už povídali. - To jo.
Tak jsem se sem chtěla vrátit.
Proběhlo to dobře?
- Rozhovor? - Jo.
Bylo to v pohodě.
Vypadalo to trochu děsivě.
No, upřímně…
Řekl jsem ti to už?
Co?
Jedna z holek, o který jsem se zajímal,
- byla Kju-ri. - Aha.
To už jsem věděla.
Řekl jsem jí, že se chci rozhodnout pro tebe.
Aha.
No, musel jsem.
- Nebylo by to správné. - To je pravda.
Takže to proběhlo v pohodě?
Řekl jsem jí přesně, jak to cítím.
Takže…
Neumím…
Neumím takové věci říkat, tak si nejsem jistý, jak to šlo.
Nevím.
Vím ale, že se nemusíš ničeho bát.
Jen jsem ti to chtěl říct.
Promiň, že jsem ti dělal starosti.
Vnímám to stejně, jako když jsme spolu mluvili předtím,
takže se ničeho neboj, jo?
- Já se… - Právě teď…
Nebála jsem se. Myslím, že jsem ti prostě věřila.
Teď už je všechno lepší.
To jo. Stačí pár slov.
Netušil jsem, že ten rozhovor bude tak trvat.
Já taky ne.
- Prostě to trvalo. To je vše. - Měl…
Měl jsem odejít dřív.
To nevadí.
Už je po všem.
Omlouvám se, že jsem tě nechal dlouho čekat.
- To nevadí. - Promiň mi to.
Ale víš co?
Pokud si v Pekle věci nevyříkáte, nikdy to už nepůjde.
Máš pravdu.
- Trvalo nám dostat se sem. - To jo.
Tohle je poslední část naší cesty, ale i tak to není lehký.
- „Proč je to tak těžký?“ - To jo.
Tahle myšlenka se mi neustále honí hlavou.
Mně taky.
Je to tak dlouhá a složitá cesta,
ale moc se mi líbí.
Vybírám si tebe.
Já tebe taky.
Vybrala si ho.
O tom bych měl složit píseň.
No jo.
Zítra je náš poslední den tady.
To máš pravdu.
Zítra chci mít ten nejlepší den.
Chci si to tu s tebou užít.
Jsem pro.
- Užijme si to tu. - Dobře se dnes vyspěme.
Jo.
Pojďme spát.
- Popovídáme si víc zítra. - Užijem si.
Dobře.
- Půjdeme? - Jo.
Už je docela pozdě.
- Ti dva to hezky uzavřeli. - To jo.
- Min-u a Si-un… - Určitě se dobře vyspali.
…k sobě měli klikatou cestu.
Ale klape jim to stále víc a víc.
Vytvořili si silné pouto.
- Přesně. - To jo.
A myslím, že Min-u to měl dost těžký,
když předtím mluvil s Kju-ri.
Takže si myslím, že si tenhle čas se Si-un
- užil tím víc. - Jasně.
- To rozhodně. - Jo no.
- „Vybírám si tebe.“ „Já tebe taky.“ - „Já taky.“
Nečekal jsem, že to Si-un řekne.
RÁJ: JUN HA-DŽONG A JUN HA-BIN
Podívej na ten západ slunce. Je krásný.
- Vidíš ho odsud? - Vidím.
A co odtamtud?
- Já ho nevidím. - Tak pojď sem.
Tady. Opři se.
- Vidíš ho? - Jo.
Myslel jsem, že Peklo bylo v pohodě.
- Ale tady… - Pěkný, že?
Je to úplně jiný, ale i tady je hezky.
Chtěl jsem vyhrát a přivést tě sem.
- Aha. - Promiň, že jsem nemohl.
Vždyť to nevadí. To neříkej.
Cítím se nesvůj, protože mi tohle moc nejde.
Každopádně díky,
že jsi mě sem vzala.
- Páni, to vypadá skvěle. - Ty jo.
Dobrou chuť.
Jez, jez.
- Výborný, co? - To jo!
Váhala jsem, jestli si tu pizzu dát.
Neznáme svůj věk.
Je načase, abych se zeptala.
Budu asi jediná, kdo bude znát tvůj věk.
Kolik je ti let?
Mně?
- Je mi 30. - Cože?
Cože?
Vážně? Jsi mnohem mladší, než jsem si myslela.
Teď jsem jediná, kdo zná tvůj věk.
- Jsi jediná, kdo to ví jistě. - To jo.
Všichni jsme mysleli, že jsi nejstarší nebo druhý nejstarší.
Nejstarší je asi Kwan-hui.
- Je nejstarší. - Vypadá tak.
Snaží se působit mladě, ale je v něm cosi starého.
Ale asi to neví.
- Miluju Kwan-huie a Ha-džong. - To teda.
- Já? - Zajímá mě tvá práce.
Jsem herec.
- Jsi herec? - Jo.
Jsem herec.
V současné době hraju převážně v nezávislých filmech.
Poté, co mě po konkurzu obsadí,
učím se scénář a své repliky v rámci přípravy na natáčení.
JUN HA-BIN, 30 LET, HEREC
Co si myslíš o mé práci?
- Čekala jsem to. - Opravdu?
Ale ne tvůj věk.
Aha.
Víš co? Tentokrát je to tu jiné.
Jak to?
Jídlo mi chutná víc, protože se cítím uvolněně.
Dřív mi přišlo, že musím při jídle pořád mluvit.
Takže jsem mluvila.
Teď se můžu soustředit na jídlo.
Já osobně při jídle nerada mluvím.
Aha.
Ani nekoukám na mobil.
Fakt?
- Žádná televize nebo tak. Jen jím. - Aha.
Říká mu, aby s ní nemluvil?
Je to vtipný.
Řekl bych, že to tak pochopí.
No jo, to bych taky řekl.
Myslím, že v tom je alkohol.
Cítíš to?
Cítím to v hlavě.
Fakt?
Proto ses teď odmlčela?
- Asi jo. - Nejsi trochu unavená?
Byla jsi tak veselá a živá, ale teď jsi zamlklá.
Taková jsem, když jsem s někým sama.
Kwan-hui mě při prvním setkání měl za tichou.
Vážně?
Byli jsme tehdy sami.
A pak jsme šli do Pekla.
V Ráji jsem byla klidná jako teď.
Tak jsem většinou komunikovala.
Myslel si, že jsem tichá,
ale po návratu řekl, že jsem moc veselá.
A řekl, že nedokáže rozluštit mou osobnost.
Aha.
Nakonec je to všechno o Kwan-huim.
- Stále ho zmiňuje. - Právě.
Chci se vrátit do Pekla.
- Chceš? - Chceš taky?
Jdi tedy sám.
Dobře. Zůstaň tady.
To zní dobře.
Tohle místo se mi líbí.
Mám další otázku.
Klidně se ptej.
Proč jsi
se mnou chtěl jet do Ráje?
- Proč? - Jo.
No, já…
Pořád jsem přemýšlel, proč jsem si vybral tebe.
Aha.
Takže…
Měl jsem pocit, že na to potřebuju odpověď.
Při hledání odpovědi…
A možná to bylo proto, že jsem pořád myslel na…
Stále jsi…
Nebo to bylo kvůli všem mým myšlenkám…
Asi jsem si tu s tebou potřeboval popovídat.
- Tak proč ses o mě zajímal? - Já jen…
Snažím se říct,
že jsem tam něco cítil.
Myslím, že si v něčem sednem.
A mám z tebe zajímavý pocity.
- Opravdu? - Jo.
Cítil jsem klid a útěchu
a nechal jsem si to pro sebe.
Vážně?
Chápu.
Na zdraví!
Taky mám na tebe otázku.
Jde o to, že…
Dala jsi někomu jen jeden bonbón.
Byl ještě někdo, komu bys ho bývala chtěla dát?
- Já? - Jo.
Byl ještě někdo, komu bys ho bývala chtěla dát?
- Já? - Jo.
Myslela jsem, že to víš.
Co jestli vím? Že jsi ho dala mně?
Ne.
Tak co?
Že jsem měla zájem o Kwan-huie.
- To jsem nevěděl. - Ne?
- Aha. - Měla, no.
- Na začátku? - Jo.
Aha.
Tak proč jsi ho dala mně? Co se stalo?
S Kwan-huim?
Hodně jsme se hádali.
Aha.
A jednou jsem se naštvala.
Aha.
Jde o to, že měl tolik práce s poznáváním jiných dívek,
že si mě pak moc nevšímal.
Jen chtěl, abych ho oslovila jako první.
- Tak to bylo. - Aha.
Ale pak jsi za mnou přišel ty jako první a…
Když ti nebylo dobře?
- Jo. - Jasně.
Proto jsem ti ho dala.
Aha.
Takže ten bonbón byl původně pro Kwan-huie,
ale ty jsi ho dala mně?
Jo.
Ha-bina to pravděpodobně urazilo.
Je až moc přímá.
Už dlouho jsem nebyl tak plný.
…tak plný.
- Jsi ospalý? - Jsem, no.
Tak běž spát.
Když piju alkohol, jsem ospalý.
Myslím, že už jsi jedl dost.
To není pravda.
Ochutnám tteokbokki,
protože jsi mi to řekla.
Zapomeň na to. Nejez to.
Myslela jsem, že se mnou chceš probrat spoustu věcí.
Aha.
PŘED DVĚMA DNY
Nechci si
s tebou povídat tady…
Chci s tebou jet do Ráje.
- Na povídání? - Chci s tebou mluvit otevřeně a upřímně.
Dřív jsem si s tebou chtěl hodně povídat.
Teď už nechceš?
- Tak to není. - Aha.
Už mi přijde, že to není potřeba.
- Aha. - Jo.
Mám pocit, že to můžu
nechat být, protože se cítím…
- Uvolněně? - Cítím se hodně uvolněně.
- Co? - Co?
Co to má znamenat…
- Co to říká? - Co?
- Počkat. - Co?
- Uvolněně? - Cítím se hodně uvolněně.
Líbí se mi teď ten pocit pohodlí a stability.
Já nevím. Teď, když se tak s tebou cítím,
už fakt nevím, na co se ptát.
A jak jsem si srovnal svoje myšlenky, nechal jsem všechny ty otázky plavat.
Co?
Pane jo.
A jak jsem si srovnal svoje myšlenky, nechal jsem všechny ty otázky plavat.
- Prostě jsem zapomněl. - Měl sis udělat seznam.
„Na co se v Ráji Ha-džong zeptat?“
- „Zeptám se jí.“ - Proč bych měl?
Rád dělám to, co chci v danou chvíli.
Tak to je?
Když jsme byli v Pekle,
vypadal, že mi o sobě chce říct spoustu věcí.
Ale v Ráji se mu do toho nechtělo,
takže proto jsem asi byla zklamaná.
Vlastně jsem měl spoustu otázek, na které jsem se jí chtěl zeptat.
Ale protože jsem v Pekle strávil hodně času,
to napětí, které jsem tam cítil,
se po příjezdu do Ráje tak nějak vypařilo.
Cítil jsem se vyčerpaný.
Je mi opravdu líto Ha-džong,
protože jsem nezačal nebo nevedl pořádně konverzaci.
Je jen nechápavý? Co se děje?
Nejsem si jistá, jestli tomu rozumím správně.
Takže se jí na nic neptá ne proto,
že ví, že má ráda Kwan-huie,
- ale protože se s ní cítí dobře? - Jo, cítí se s ní uvolněně.
„Tuhle chvíli si prostě užívám. Nepotřebuju se ptát.“
- „Co víc říct“? - Přesně.
Nechal se unést.
On je úplný opak většiny lidí.
Obvykle, když jedete do Ráje, napětí propukne dvojnásobně.
Ale jeho napětí se prostě vytratilo.
Proto si asi nechtěl povídat.
V tomhle ohledu se k Ha-džong moc nehodí.
- Takhle? - Jo.
Není to tak,
že bych si s tebou nechtěl povídat.
Jen je to pro mě těžký.
Proč?
Musí to mít nějaký důvod.
Z mýho pohledu…
Možná si myslíš, že o nic nejde,
ale pro mě je fakt…
Je pro mě fakt těžký se lidem otevřít.
Aha.
Takový jsem už od dětství.
Takže je pro mě čím dál těžší se vyjádřit.
Aha.
Ale víš co?
Když nic neřekneš, není možný nic zjistit.
Prostě se nějak vyjádři.
Jak? Co mám dělat?
Pokud nevíš, kdy jsem se ti začala líbit,
tak prostě řekni: „Nejsem si jistý, kdy ses mi začala líbit,
ale najednou to tak bylo.“
Prostě mi to řekni upřímně.
Ale ty pořád mumláš něco o tom a o tom.
Páni.
Božínku.
Ta je skvělá.
Dobře. Takže někdo se mi líbí.
A řeknu to té dívce.
Ale ona to necítí stejně.
Pak je po všem.
O čem to mluvíš?
Řekněme, že se mi někdo líbí a ona to cítí stejně.
Pak jsme my dva…
Úplně jsem se ztratila.
Netuším, co se snažíš říct.
Takže jdu prostě spát.
„Takže jdu prostě spát.“
Hodně lidí má zpěvný hlas jako Ha-džong.
- Fakt? - Jo.
„Hrome, o čem to mluvíš?“
„Jdu prostě spát.“
Lidi tak fakt mluví.
Zajímavý.
RÁJ: HJE-SON A KWAN-HUI
Fakt budeš spát venku?
Chceš spát společně?
V poho. Budu spát venku.
Co takhle dát tohle vedle pohovky?
Bude to mnohem lepší. Pohovka je moc krátká.
Vždycky jsem spal na pohovce.
- A nohy ti z ní visely? - Jo.
Takhle dokážeš spát?
Pořád lepší než Peklo.
Proto jsi pořád unavený.
- Mám otázečku. - Ano?
Proč to musí být buď pohovka, nebo společně?
Prostě spi v druhý posteli.
- Jo, takhle to Hje-son myslela. - On taky.
Možná proto, že se Kwan-hui zná až příliš dobře.
Jasně.
- Protože by se k ní mohl přikutálet? - Přesně.
- Nikdy nevíš. - Pravda.
Asi to myslel vážně.
To bylo trefný.
Kwan-hui je muž plný sebeovládání.
Chová se tak, protože ví,
- že žádné nemá. - To jo.
To ukazuje, že se umí ovládat.
- Zabraňuje tomu. - Přesně tak.
- Prevence nehod. - Je skvělý.
Jste fakt bystrý.
8. DEN
DEN KONEČNÉHO ROZHODNUTÍ
Vyděsila jsi mě.
- Ježkovy. - Co je lepší?
- Co? - Vlasy rozpuštěný nebo…
Aha.
- Nech je rozpuštěný. - Dobře.
- Když jsem včera přijel s Min-dži… - No?
Byl to zvláštní pocit tu být s někým, koho dobře neznám.
Ale když tu mluvím s tebou, mám pocit,
jako bychom spolu chodili už dva roky.
Už dva roky?
Je to jiný tu být spolu podruhý.
Souhlasím. Je to jiný.
Možná proto, že jsme včera měli hluboký rozhovor.
Víš, co mám na mysli.
- Atmosférou? - Tím, že jsme tu spolu.
Takový z toho mám pocit.
- Kdybychom nakonec odešli spolu… - Ano?
…myslíš, že bychom spolu mohli chodit?
Jako normální pár.
Vždycky se ptá, místo aby řekl, jak se cítí.
- Je to Pán Kdyby. - No jo.
Měla by se ho zeptat na to samý.
Když je to Pán Kdyby.
- Pán Kdyby. - Jo.
- Kdybychom nakonec odešli spolu… - Ano?
…myslíš, že bychom spolu mohli chodit?
Jako normální pár.
Nech mě přemýšlet.
Asi bych to ráda zkusila.
Takže jestli se ti líbím, jaký by byl důvod?
Vidíte? Tohle prostě dělá.
- Pán Kdyby. - „Pán Kdyby?“
Dřív jsem si toho nevšimla,
ale vidím na tobě čím dál víc věcí, který se mi líbí.
To mi přijde vtipný.
Líbí se mi na tobě věci, co se mi často na klucích líbí.
- Co máš na mysli? - To ti neřeknu.
Netuším, o čem mluvíš.
Je na něm něco
trochu dojemného…
Počkat, to bych neměla říkat.
Není tady, že ne?
To je v pořádku.
- To teda. - Prostě to řekni.
- Víme, co myslí. - Jo no.
- Víme to. - Všichni.
Kwan-hui je o dost starší než já,
ale někdy působí mladší než já.
Zřejmě chce, aby se žena ujala vedení.
Což považuju za celkem roztomilý.
Naše poslední borůvkový pečivo.
Francouzský toast jsem dlouho neměla.
Myslím, že už do Ráje nemusím.
Moc jsem si ho užila.
Mnohem víc, než jsem čekala.
- Ledová pochoutka byla super. - Jo.
Kdy si zase dám takovou snídani?
Uslyšíš ten signál
- a odejdeš odsud sama. - Jejda!
„Čeká na tebe nový mužský účastník.“
Co takhle nová účastnice?
Musíš jít znovu?
Jasně.
Dva kousky manga.
- Jsou tvoje. - Sněz je.
- Můžeš je sníst. - Měl jsi včera dost?
O to nejde.
Mango mi tě připomíná.
Panečku, to je vynikající. Tohle už si nikdy nedáme.
Kdybych měl u sebe mobil a mohl se s tebou vyfotit,
asi by pro mě měla
největší význam naše fotka odsud,
kdy tu spolu naposled jíme.
Přemýšlel jsem o tom předtím.
Takováhle snídaně s tebou by pro mě byla
nezapomenutelným momentem.
Abych byl upřímný, měl jsem pocit, že…
Když jsme se poprvé setkali,
nemyslel jsem si, že na tebe změním názor.
Ale jak šel čas, tak se toho hodně událo.
Ale teď, když jsme u konce,
tak nemám slov, abych vyjádřil, co cítím.
Určitě později řekneš to samý Min-dži.
„Bylo to jak potkat svou ex.“
- To se povedlo. - Zná ho jak svý boty.
- Všichni si myslíme to samý. - Jo, no.
Určitě později řekneš to samý Min-dži.
„Bylo to jak potkat svou ex.“
Až uvidím Min-dži…
Když mě osloví, vyslechnu si, co mi bude chtít říct.
Ze zvědavosti.
- Vyslechneš si ji? - Jo.
RÁJ: ČO MIN-DŽI A PAK MIN-GJU
Určitě dneska nebudeš plakat?
Nebudu.
Určitě se budu hodně smát.
Budu upřímný a řeknu všechno Kwan-huimu.
Řeknu, že ti na něm hodně záleží
a že sis o něj dělala starosti
i v Ráji při jídle.
Taky mu řeknu, že jsme mluvili jen o tom,
jak jsi s ním trávila čas.
To zní dobře.
- Min-gju je fakt hodný. - To jo.
- To je, no. - Přijde mi,
že tady Min-gju působí hodně vyspěle.
Nebuď nervózní, jo?
- Neboj se. - Nejsem nervózní.
Proč? Myslíš, že jsem?
Celou noc jsi byla nervózní.
- Od večera… - To ne.
- Byla jsem rozladěná. - Jo.
Vím to.
To snad ne.
Kouká se jinam.
Nemluv se mnou.
Vůbec.
Řekl jí, aby s ním nemluvila.
Takhle Kwan-hui vtipkuje.
Opři se o jeho rameno a prospi se.
Prostě se o něj opři.
A pospi si.
Počkat. Koukněte na to uspořádání.
Kwan-hui je obklopen celou trojicí.
- Jo. - Máš pravdu.
- Božínku. - Takže jak to teď
bude s Kwan-huim?
- Myslím, že… - Rozhodl se?
Jedna ho deset minut
před konečným rozhodnutím požádá o rozhovor.
Ať je to kterákoli…
Myslím, že dokud se Kwan-hui definitivně nerozhodne, není nic jisté.
- Máš pravdu. - Ještě bude důležitá
jeho reakce v Pekle na Min-dži.
- A pak je tu Ha-džong. - Cože?
- Co? - Ani já už v ně nemám naději.
Ale pamatuješ, co Ha-džong řekla?
- Že se vrátí? - Jo.
- V to doufá. - Že se vrátí k ní.
Přesně.
- Jsem Kwan-huimu vděčný… - To jo.
…protože i když se blíží konec,
pořád si nejsme jistí, a to je super.
- Udržuje nás v napětí. - Aha.
- Vážně. - Kdyby to bylo jasný, nemělo by to smysl.
Přiznejme si, že je pro show naprostým pokladem.
- To naprosto. - Bez něj by se to nepovedlo.
PEKLO
- Sázím se, že dnes půjdeme do vody. - Máš pravdu!
Jestli si půjdem zaplavat, budu muset pár lidí postříkat.
Aspoň trochu.
- Děkuju. - Není zač.
- Zatím. - Uvidíme se později.
- Jste ve stejným pokoji? - Jo.
Když spolu sdílíte pokoj, měly byste se Si-un pochlubit.
- Běž. - Ahoj.
Čau, zlatíčka.
Ahoj.
- Páni. - Tak co?
- Moc ti to dneska sluší. - Jo?
Řekni nám, jak to šlo. Umíráme zvědavostí.
Bylo to zklamání.
- Co? - Fakt?
O to nejde.
- Zklamání? - Já si ho vybrala.
Bylo to zklamání v tom smyslu,
že to není člověk, co by o sobě mluvil.
Přiměl mě, abych na něj byla zvědavá.
Řekl, že si chce v Ráji popovídat.
Protože tu nesmíme mluvit o určitých tématech,
tak si se mnou chtěl popovídat v Ráji.
Ale tam najednou řekl, že se se mnou cítí tak dobře,
že necítí potřebu se mě na cokoli ptát
a už není zvědavý.
- Fakt? - Jo.
- Přešla ho zvědavost? - Jo.
Je trochu zvláštní. To je jeho specialitka, nebo co?
Jako: „Proč se namáhat? Hlavně, že se mi líbíš.
Na tvých pocitech nesejde.“
Přijde mi, že tak to myslel.
Je trochu divný.
To jsme vůbec nečekaly.
Myslela jsem, že si Ha-bin vylije srdce a všechno ti řekne.
A že si ho pak oblíbíš.
To já taky.
Měla jsem tam jít s někým jiným.
- Chápu. - Mám z toho takový pocit.
Vážně jsem si myslel, že Ha-bin a Ha-džong…
- Jaký byl Ráj? - Vypadali jste spolu dobře.
Ani jsme nemuseli povídat, jak to bylo příjemný.
- Aha. - Měla dobrý apetit.
Tak jsem ji pobízel k jídlu.
Mluvili jste vůbec?
- Jasně, že jo. - Aha.
A co vy ostatní?
Vy v Pekle… Všichni jsme odcházeli s tím, že tady to je lepší.
- To rozhodně. - To jo.
Mluvil jsi se Si-un dost, Min-u?
Nejprve jsem to vyřešil s Kju-ri.
Až po tom, co jsem to utnul, jsem šel za Si-un.
Nic moc se nestalo. Jen jsme se bavili.
- Co se stalo? - Rozhodla ses?
- Jde o to… - No?
Min-u se už rozhodl.
A já taky.
Ale projevil se jako větší třída, než jsem čekala.
Jedná hodně napřímo.
- To je super! - To jo.
- Dospělý chování. - To jo.
Min-u je úžasný.
- Je super. - Jsem ještě zamilovanější.
Tak jsem se včera rozhodla. A to se nezmění.
- Super! Šlas pozdě spát? - To ti přeju!
Jsem si svým rozhodnutím jistá.
A i když si myslím, že Won-ik je fakt milý člověk,
nic moc k němu necítím.
Aha.
Určitě to Won-ika zasáhlo.
To jo, no.
Cítím se kvůli tomu dost špatně.
Ale nesmím se tím pořád trápit,
chci být věrná vlastním citům.
Takže jsem se naplno rozhodla pro Min-ua.
To ti hrozně moc přeju!
- Užila sis to tam? - Jo, ale…
Jako ne…
Užila sis to tam?
Šli jsme třeba
- do vířivky a na masáž. - Aha.
- To je super. - Takže tam a…
- Ten výraz. - Když slyšela o vířivce.
Nechtěla, aby tam šel.
Byli jsme spolu v Ráji dvakrát.
- Jaký to bylo? - Si-un, mělas pravdu.
Podruhý je to fakt jiný.
- Jo? - Jo.
- Je to jiný. - Nějak jsem si myslela,
že tam jít dvakrát s tím samým nebude sranda.
- Ale… - Je to lepší, že?
- Jsi víc v klidu. - Jo, bylo to
- v něčem jiný. - Aha.
Díky tomu, že tam jel s Hje-son, jsem se do něj zakoukala ještě víc.
Došlo mi, jak moc se mi líbí.
Někdy si uvědomíte, jak moc máte někoho rádi,
až když ho vidíte s někým jiným.
To byla jen součást procesu.
Mimochodem, Min-dži je skvělá.
Řekla mi, že byla odhodlaná vyhrát první místo v kuřecím souboji.
Když jsem se jí ptal proč, řekla, že si chtěla vybrat tebe.
- Chtěla si vybrat tebe. - Mě?
- Jo, řekla mi to. - Aha.
Jen jsme si příjemně povídali
a udělalo na mě dojem, jak je odhodlaná.
Aha.
Bolí tě hlava, co?
Ne, určitě si vybere Min-dži.
Tak nějak jsem se rozhodl pro Hje-son.
Ale když vezmu v úvahu jen první dojem, Min-dži je blíž mýmu ideálnímu typu.
- Aha. - Je spíš můj typ,
ale Hje-son je přesně…
Kdybych se chtěl oženit, vybral bych si Hje-son.
- Tak to jo. - Jo.
To si ze mě děláš srandu.
- To snad ne. - Jsem ve stresu.
- Už ho mám po krk. - Po natáčení
jdu vždycky na masáž.
Mám ztuhlý krk.
- Potřebuju uvolnit. - Už ho mám plný zuby.
Pro manželství bych si vybral Hje-son.
- Aha. - Jo.
- Budoucnost máš promyšlenou. - Jo.
- Ježkovy… Má plány. - Trochu to přeháníš.
- Tak se ale cítím. - Aha.
Když jsme si sedli do vrtulníku, byl jsem mezi Hje-son a Min-dži.
Sedl jsem si tam naschvál.
- Aha. - Abych viděl, jak se budu cítit.
- Ale jde o to… - Vidím to tak,
že jednu dívku uklidnil.
- Jo. - Ale druhou dost rozrušil.
Dost mě to zasáhlo.
To on byl jak na jehlách.
Protože se rozplakala.
- Min-dži plakala? - Jo.
- Proč? - Plakala ve vrtulníku.
- Ve vrtulníku? - Tys to nevěděl?
Hodně se rozplakala.
- Ve vrtulníku? - Jo.
- Já tam nebyl? - Seděl jsi vedle ní.
- Plakala hned vedle? - Jo.
- Proč? - Netuším.
Kwan-hui o tom nevěděl.
Nevěděl o tom.
Takový věci ho ovlivňují.
To hodně, no.
Bude dojatý, že kvůli němu plakala.
Ježkovy, to je šílený.
To snad nikdy neskončí.
Kdo ví, co se stane teď.
Usedavě plakala.
- Co jsem měl dělat? - A já to nevěděl?
- Proč plakala? - Právě.
- Mrzelo ji to. - Aha.
A myslím, že se jí líbilo randit s ním v Ráji.
Aha. Byli spolu v Ráji.
Netušil jsem, že plakala.
Než se Min-dži rozhodla,
požádala jsem ji, aby si vybrala Čin-soka.
Vybrala si však Min-gjua.
Naštvalo mě to,
takže, když se se mnou chtěla dát do řeči,
dělal jsem, že ji neslyším.
Prý ji to hrozně mrzelo
a plakala kvůli tomu.
Tehdy jsem si toho nevšiml,
ale když o tom Min-gju začal, byl jsem docela v šoku.
Kéž by na to nepřišel.
- Kéž by se to nedozvěděl. - Je to jako Möbiův pás.
- Nemá to konce. - Myslím, že si s ní teď
Kwan-hui půjde promluvit.
To je mi fuk. Asi půjde.
- Se zblázním. - „Prý jsi plakala.“
Takže myslíte, že by radši chodil s ideálním typem?
Nebo s potenciální manželkou?
To nikdo neví, ani Kwan-hui ani jeho maminka s tatínkem.
Nikdo to neví, ani sám Kwan-hui.
- Ani on sám? - Máš pravdu.
- Neví. - Nemá ponětí.
- Má pravdu. - Obě se mu líbí,
- ale neví… - Těžko říct.
Ale myslím, že až se definitivně rozhodne,
bude záležet na tom, co má radši.
Jestli komfort nebo vzrušení.
Jestli vzrušení, vybere si Min-dži.
Ale jestli komfort, tak Hje-son.
Takže Ha-džong je úplně mimo hru?
- Jo. - Úplně?
- Myslím… - Furt v to doufám,
ale není to pravděpodobný.
Hej, Min-u.
Jdeš?
Co se to děje?
- Ty jo! - To je super!
Vrhli se do vody.
Min-gju!
Ten teda válí!
Fakt super!
Hej, chtěl jsem…
- Na něj! - Co to děláte?
- No tak! - Na něj!
Chtěli ho hodit do vody.
Vylez na to, podržím ti to.
Opatrně.
Supr.
Potop ho už.
- Navázal oční kontakt se Si-un. - Božínku.
Vypadáš jako ananas!
Člověčí ananas!
- Ahojky! - Teď!
Hej!
Pomozte mi!
Pojď sem!
Proč nejdeš do vody, Min-dži?
Nemá boty.
- Dám ti svoje. - Ale to ne.
- Jsem v poho. - Vem si je.
Tady.
Jen na nohy, prosím.
Ty boty nepotřebuješ?
Ne, jsem v pohodě.
- To ne. - Viděla to?
Ježkovy! Bojím se!
Ne, zůstaň!
- Vypadá to, že jsem na focení? - To teda jo!
Hej!
Zatímco jsem v Ráji brečela,
oni dva se skvěle bavili.
- Vážně? - Zatímco jsem brečela a stýskala si,
oni se bavili ve vedlejším pokoji.
To mě šokovalo nejvíc.
A druhý den vypadali tak spokojeně.
To jo.
Ale s Kwan-huim jsi až do konce v nejistotě.
- Víš? - Jo. Taky mám ten pocit,
ale myslím, že si vybere mě.
- Jak to? - Se mnou je nadšenější.
Je to vidět, že?
Jsem jeho ideální typ.
To řekl?
Jo. Takže se mnou chtěl mluvit, ale nevzala jsem ho do Ráje.
Ty jo. Pak je konec hry.
Buď upřímná. Vypadá, že má zájem?
O koho má podle ostatních větší zájem?
O kom to mluvíš?
O Kwan-huim.
- Buď objektivní. - No…
Víš, že tam byl včera.
Nemůže se rozhodnout, že?
Podle mě se fakt nemůže rozhodnout.
To je pochopitelný.
To jo.
Tak se mu já vyjádřím jasně.
- Super. - Aby se dokázal rozhodnout.
Dobrý nápad.
Pořád jsem v šoku, že Min-dži brečela. Jsem v šoku v mnoha ohledech.
- To jsem ti řekl jako první? - Jo.
Jak ses cítil ve vrtulníku?
Měl jsem o Min-dži obavy.
- O Min-dži? - Jo.
To jsem viděl.
Vypadalo to, že spolu chodíte.
Hje-son…
Dnes je poslední den, kdy můžete jít na rande
před zítřejším konečným rozhodnutím.
Přejeme vám, ať si to všichni užijete.
Asi se musím rozhodnout mezi Hje-son a Min-dži.
Jen počkej, co udělá Kwan-hui.
Předtím mi řekl, abych s ním nemluvila.
Aha.
Překlad titulků: Kyra