PEKLO PRO NEZADANÉ
Už jde.
S kým bude mluvit jako první?
Je tady.
To je Kwan-hui.
Čekáš někoho? To jsem já.
Věděla, na co Min-dži myslí.
- Ale ne. - Děsí mě.
- Nebere si servítky. - To teda.
Čekáš někoho? To jsem já.
Promiň, věděla jsem to.
- Fakt? - Čekala jsem tebe.
- Venku ještě nikdo není? - Ne.
Řekla: „promiň“.
- To byla lež. - Dobrá reakce.
Skóre je teď jedna ku jedné.
- Všichni mi teď přijdou opatrní. - To jo.
Musíme co nejlíp využít naše poslední rande.
Na rande můžeme být vždy jen dva,
takže podle mě všichni spíš čekaj.
Nikdo už neskrývá své pocity.
Všechno je venku.
Proč holky ještě nejsou venku?
Pokud jde o mě,
Min-dži a Hje-son sdílejí jeden pokoj.
Takže když zaklepu já, obě se na mě podívají.
To bude hustý.
Nemůžu vyzvat ven ani jednu.
Dnes žádnou neoslovím jako první.
Ani já ne.
Fakt nevím, jak se z týhle šlamastyky dostanu.
Tady jsme se spolu pohádali.
Jo, to bylo drsný.
Co?
Je čas na finální…
Usmíváš se kvůli mně?
Je čas udělat finální rozhodnutí.
Slyšel jsi mě.
- Vážně. - Máš pravdu.
Už ses rozhodla?
- Já? - Jo.
- Jo, rozhodla. - Aha.
- Neřeknu ti, jak jsem se rozhodl. - Tak neříkej.
Je to ale jasný.
Jak si můžeš být jistá?
Přestaneš s tím?
Už toho mám plný zuby.
Co tím myslíš?
- Vycházejme spolu. - Dobře.
- Dobře? - Jo.
Přestaň mě rozplakávat.
- Kdy jsem tě rozplakal? - Furt mě škádlíš.
Proč mě držíš za ruku?
I tys mě chytil.
Nebudu tě držet.
Je to hořkosladký pocit.
- Teď? - Jo, cítím se teď tak.
Co?
- Děkuju. - Za co?
Za hodně věcí.
Snad nebudeš brečet.
Nebreč. Nezvykej si na to.
Nezvykám si na to.
Tak nezvykej.
- Dostal ji. - Nemůžu uvěřit, že to řekl.
- Ježkovy. - Prý zvykat.
Zrovna to šlo dobře.
- Je to proto, že se cítí nesvůj. - To jo.
- Nedělej to. - Vždyť ti jen děkuju.
Taky ti děkuju.
Ale jen trochu.
Asi takhle.
Páni, ty prostě nepřestaneš.
Já ti děkuju jen drobet.
Určitě to nebylo lehký, ale děkuju ti, že jsi to se mnou vydržela.
Užila jsem si to díky tobě.
Myslím to vážně.
To platí i pro mě.
Co je to teď?
Proč brečíš? Pojď sem.
Zničí ti to make-up.
Ty moje chudinko.
- To neříkej. - Dobře.
Co se děje?
- Proč brečíš? - Sama nevím.
Přestaň. Nebreč.
No tak, nehýbej se.
Užila jsem si to díky tobě.
Já taky díky tobě.
- Bavilo tě se se mnou hádat? - Jo.
Přestaň brečet. Cítím se pak špatně.
Dobře?
Dobře.
Tohle není loučení, i když se možná nestanem párem.
- Jen žertuje. - Taky si myslím.
Teď ji ale musí začít brát vážně.
Chtěla jsem být milá a říct ti, jak moc jsem ti vděčná
a jak jsem si užila být s tebou.
A to mě dohnalo k slzám.
Aha.
Ale když to slyším od tebe, cítím se… Nevěřím, že jsi to řekl.
Vážně.
Až do konce není nic jisté. Tak to prostě je.
Tss.
Nebuď takový škádlivka.
Podej mi ruku.
- Neškádli mě pořád. - Dobře.
- Dobře? - Jo.
Taky jsem se díky tobě bavil.
Děkuju.
- Taky se k sobě vrátili. - Jo.
- Jo, vrátili se k sobě. - To teda.
- Copak? - Nic.
Na koho to teď Ha-džong kouká?
- Ten pohled známe. - Kdo je to?
Je to Kwan-hui? Jo, je.
- Možná je ještě naděje. - Možná.
Ten pohled už jsem dlouho neviděl.
Ha-džong, máš pro mě nějaká poslední slova?
Vrať se ke mně.
- Má se k ní vrátit. - „Vrať se ke mně.“
- Ha-džong je mu opravdu oddaná. - To teda.
Vrať se ke mně.
- Nakonec? - Jo.
Pamatuj si, že se máš ke mně vrátit.
Nějaká slova pro mě?
Pro tebe?
- Mám tři slova. - Co?
Jaký?
Miloval jsem tě.
Řekl „miloval“.
Miloval jsem tě.
Vážně? Miloval jsi mě?
- Vážně? - No…
Co se týká těch krátkých okamžiků, kdy se člověk zamiluje,
tak ty jsi na mě nejvíc zapůsobila a měl jsem tě nejradši.
Poprvé jsme se potkali před hotelem.
- To jo. - Stále si pamatuju,
jak jsi na mě v autě čekala.
- Zanechalas nejsilnější dojem. - Aha.
Kam jedem?
Asi do Pekla.
Vzpomínám si taky na společný let vrtulníkem.
- Dej mi trochu. - To jsou léky.
Léky na předpis.
Já taky.
Řekla jsem lidem, že jsi jediný člověk,
ke kterému jsem něco opravdu cítila.
Ale ty city už nejsou tak silný jako dřív, takže…
Možná tvoje, moje jsou.
Každopádně po tom, co se stalo, jsme spolu už nemluvili
a začalo to být mezi námi divný.
Ale kdybych to měl vyjádřit slovy,
asi bych to popsal takhle.
Díky.
Myslela jsem si, že to tak mám jen já,
tak je hezký vědět, žes to cítil stejně.
To mi stačí, ať už si vybereš kohokoli.
Co to s vámi je? Proč jste teď tak přátelský?
Když mi to Kwan-hui řekl,
vzpomněla jsem si na všechny ty chvíle, které jsme spolu prožili.
Nechal mě spát na rameni, když jsem byla unavená,
a moc jsme si užili povídání o spoustě věcech.
Stále jsem myslela na ty super chvíle, co jsme spolu prožili.
Chceš?
Myslím,
že se mi líbíš nejvíc.
- Jejku, ona brečí. - Božínku.
Ona brečí?
Panečku.
Je to hořkosladké.
Přesně tak to cítím.
Jsem ráda, že to cítil stejně.
Už je fakt konec.
- Kwan-hui se Ha-džong jasně vyjádřil. - To jo.
- A Ha-džong vypadá, že to chápe. - To jo.
- Po tom týdnu tak vyměkla. - To fakt jo.
- Její divokost je pryč. - Ano, prošla kompletním detoxem.
- Dnes víc než kdy jindy. - Jo, no.
- Obě jsou ještě v pokoji? - Pane jo.
- Nevzdávají se. - Zůstávají uvnitř.
Ale proč?
Ví, že ta poslední ho ovlivní nejvíc.
- Obě s ním chtěj mluvit jako poslední? - Jo.
Začíná to být ostrý.
Už není co říct.
Aspoň u mě.
Asi máš pravdu.
Kdy jste včera šli spát?
Včera?
Půl hodiny po půlnoci.
- V půl jedný? - Jo.
My v 11 večer.
Víš co, byla jsem v Ráji den předtím.
To místo bylo obří, tak jsme se procházeli po pokoji.
- Po pokoji? - Nebylo co dělat.
Třeba cvičit jsme nemohli.
Tak jsme se procházeli.
Tu noc jsme usnuli docela pozdě, jak jsme…
- To je vtipný. - …furt chodili.
Won-ik očividně miluje procházky.
- Won-ik? - Jo.
- Vychvaluje ho? - Panečku.
Won-ik očividně miluje procházky.
- Won-ik? - Jo.
Mám si najednou vybrat Won-ika?
- „Půjdeme se projít?“ - On vážně není tak špatný.
- Mluvila jsi s ním někdy? - Ne, ani jednou.
- Zkus to. - Asi bych toho nelitovala.
- Chci se rozhodnout správně. - Je jiný, když s ním mluvíš.
Fakt? To bych musela k němu do pokoje.
- Won-ik? Fakt? - Jo.
Son Won-ik, že?
- Ne, nechci být na slunci. - Jasně.
Mimochodem, nikomu jsem ještě
otevřeně neřekla, ke komu vlastně něco cítím.
Ale všichni si myslí, že něco cítím k Won-ikovi.
Řekla jsem o něm pár pěkných věcí, ale nikdy jsem neudělala něco,
- proč by si to měli myslet. - Jasně.
Podle mě tady není nikdo schopný
s jistotou říct, kdo se mu opravdu líbí.
Kromě mě.
O sobě jsem se vyjadřovala jasně.
- Ale… - Bude si s tebou chtít popovídat.
Nejspíš si bude chtít popovídat s náma oběma.
Nikdo nic nepodniká.
Nebylo by špatný, kdyby si spolu všichni tři promluvili.
Mluvil jsi s Min-dži?
Ne.
- Nikdo z nás neudělal první krok. - Fakt?
Oba dva jen čekáte?
Která vyjde ven jako první?
Nechceš si promluvit s Hje-son?
Ty chceš pomoct?
- Že? - Trochu.
Pomoz mi tam, prosím.
Tam?
Hrome, proč nejdou ven?
Ale o čem mám mluvit?
- S Hje-son? - Jo.
Požádám Hje-son o rozhovor.
Kwan-hui je jediný, s kým chceš mluvit, že?
Ne tak úplně, včera jsme spolu byli celý den.
- Fakt? - Nemám mu moc co říct.
Dále.
- Co děláte, holky? - Povídáme.
- Jste všichni venku? - Ne, nikdo tu není.
Nikdo?
- Jen jeden člověk. - Jeden.
Jen Kwan-hui.
- Nudíš se? - Trochu.
- Popovídejte si. - Pojď sem.
Klidně si tu promluvte. Stejně jsem chtěla jít.
- Chceš si s ní popovídat? - Pojď dovnitř.
Máš nový brýle.
Mám, no.
Min-u, půjdem si povídat ven, ať víme, co dělaj ostatní?
- Půjdem… - Klidně tady.
Tady je to v pohodě?
To je její postel. Sedni si sem.
Můžu si sednout sem?
Nebude jí to vadit.
Můžem tu být? Není to náš pokoj.
- To je v pohodě. Nevadí to. - Dobře.
Dáš mi prosím boty ven?
- Ježkovy. - Copak?
Jsi snad princezna?
A nejsem?
Jasně, že ne.
Zapomeň na to.
Copak nemáš co říct?
Včera
jsem začal pochybovat,
jestli jsou tvoje city ke mně opravdu upřímné.
Aha.
A…
VČERA ODPOLEDNE
Ale jestli ti taky leží na srdci, abys mi nedávala smíšený signály,
měla by sis vybrat Čin-soka.
- Vážně? - Jo.
To mě překvapuje.
Nečekala jsem, že se rozhovor vyvine takhle.
Do Ráje bych chtěla jít s…
Pak Min-gjuem.
Pochyboval jsem o tom.
Takže…
Aha.
No…
Proč brečíš?
Co se děje?
Proč brečíš?
Nevadí mi, že jsi ve svých pocitech zmatený.
Aha.
Rozumím tomu. Ale jsem…
Jsem smutná, že stále pochybuješ o mých citech k tobě.
Napsala jsem ti i vzkaz, že pro mě nikdo jiný není.
- Vždy k němu byla upřímná. - To jo.
- Má důvod. - Vždycky byla přímá.
Kdybych vyhrála, vybrala bych si tebe,
a dokonce jsem ti dala vzkaz.
Řekla jsem ti o svých pocitech.
Fakt jsem si myslela, že jsem jak otevřená kniha.
Ale najednou jsi mě začal ignorovat,
a to mě fakt ranilo.
Myslela jsem, že jsme si to spolu v Ráji fakt užili.
Proto jsem byla smutná.
Nebreč. Proč brečíš?
Dobře. Omlouvám se.
- Zase vyměkl. - To jo.
Přestaň brečet.
Chápu, co tím myslíš.
Nevěděl jsem, že jsi včera ve vrtulníku brečela.
Díval jsem se jinam, byl jsem na tebe naštvaný.
Pak jsem si všiml, že spolu vy dva mluvíte.
Mluvila jsi na něj se skloněnou hlavou,
takže to vypadalo, že mluvíš s jeho hrudníkem.
Neměl jsem tušení, co se děje.
Min-gju byl tak milý. Měl o mě starost, když jsem furt brečela.
Opravdu jsem netušil, co se děje.
Ale když jsem vedle tebe seděl
- ve vrtulníku… - No?
Zjistil jsem, že se kloním k tobě.
Prostě jsem cítil, že chci být po tvém boku.
Dobře.
- Takže stále pokračujem? - Jasan.
- Není tohle poslední díl? - Nepřestávejme dávat pozor.
- Ještě není konec. - Ježkovy.
Je hrozný.
- Je fakt hroznej. - To teda.
Říkala jsem, že je to jak Möbiova páska.
- Ještě není konec. - Tohle nikdy neskončí.
Koneckonců jsem si samozřejmě vědom svých citů k tobě.
Já vím.
Ale předtím mě fakt mrzelo to, že pochybuješ o mojí upřímnosti.
- Prostě jsem se tak cítil. - Nikdo tady není upřímný jak já.
Přísahám, že nikdo.
Měl jsem pocit, že…
Neměla sis Min-gjua vybrat,
protože jsem si myslel, že mi nic neřekne,
ale on byl tak slušný, že mi řekl,
že jste si to užili jak sourozenci.
Hned jak to řekl,
tak mi to vyjasnilo situaci.
Už jsem rozhodnutý.
Takže chápu, co máš na mysli.
Každopádně se omlouvám.
Nech to být. Asi jsem byla jediná, kdo měl naše chvíle za výjimečné.
I pro mě to bylo samozřejmě výjimečné.
- Fakt. - Ale už není, ne?
Hje-son mi řekla spoustu věcí.
Když jsem kvůli tobě brečela,
slyšela jsem, že sis užil vířivku na jiném patře.
A co dalšího? Byli jste na masáži?
Chvíli jsme byli ve vířivce a oba na masáži a pak jsme se vrátili.
Se mnou jsi nic nedělal.
- Co dnes někam jít? - Dnes? Chceš utéct?
Co kdybychom se chytli za ruku a odešli dnes večer do Ráje?
- A pak šli na masáž. - Tss.
On je fakt číslo.
Hje-son a já
jsme spolu strávili skvělý čas.
Ale nestačilo to, abych na tebe zapomněl.
Myslel jsem tam na tebe,
protože jsme bydleli ve stejném bytě jako předešlou noc.
Hje-son a já jsme spali ve stejném pokoji.
Byly tam po nás stopy, tak to bylo trochu zvláštní.
- Myslel jsi na mě často? - Hodně často.
Vzpomněl jsem si, jak jsme se tam procházeli.
Jo, nachodili jsme se.
Přestaň mě prosím nenávidět.
Nikdy jsem k tobě nechovala nenávist. Byla jsem jen smutná.
Nevím, jak upřímný mám být,
ale mezi vámi dvěma máš blíž k mému ideálnímu typu.
Mnohem blíž.
Cítím vděčnost, že někdo, kdo je mému ideálnímu typu nejblíž,
dokázal změnit moje pocity.
Chci ti za to poděkovat.
Vážně.
Budu na tebe hodná, abys nebyl zmatený.
Řekněme, že se shodneme a společně opustíme ostrov.
Kdyby to tak bylo,
považovala bys ten den za náš první den jako páru, nebo…
V den odjezdu z nás bude pár.
Jsem fakt upřímná, že?
Jsem sladká, a přitom upřímná.
- Je tak šťastný. - Naprosto upřímný.
Kwan-hui žije vždy okamžikem
a v tom okamžiku jsou jeho city jen upřímné.
Přestaň se ho zastávat.
- Furt to děláš. - Myslím…
- Přestaň. - To stačilo.
- Právě teď je zamilovaný do Min-dži. - To je.
Ale víš co, vážně…
Vadí mi tohle.
Je to strašný zbabělec.
Hledá důvody u druhého člověka, protože si sám není jistý svými city.
To je jeho výmluva pro všechno.
Tohle mě tak rozčiluje.
Jde o to, že…
- Zbavuje se viny. - To teda.
Ale na Min-dži to nezabralo,
- tak se nakonec omluvil. - To se omluvil.
Není tak hrozný.
Omluví se, když je to nutné.
- Omluví se. - Není tak hrozný?
Navíc to vypadá, že Min-dži ví, jak na něj.
- To je pravda. - Jo.
Stále ho uklidňuje a říká mu, co chce slyšet.
- Proto řekl to, co řekl. - Přesně.
Mám pocit, že byl na začátku skoro připravený to s Min-dži ukončit.
To jo.
Ale z ničeho nic…
- Karta se obrátila. - Min-dži byla moc roztomilá.
Máš pravdu.
Úplně roztál, když slyšel,
- že brečela. - To sehrálo velkou roli.
- A pak se znovu rozbrečela. - No jo.
Myslíte si, že se Kwan-hui nakonec rozhodne pro Min-dži?
Momentálně…
Vím, že tahle otázka nemá smysl.
- Přirovnejme to k závodu. - Dobře.
Hje-son vedla, ale Min-dži ji předběhla.
- To teda. - Tak to bylo.
- Pojďme dovnitř. Je tu hezky a chladno. - Jasně.
I když jsem jel do Ráje se Si-un a Min-dži,
vždycky jsem myslel na tebe.
Myslel jsem na tebe, kdykoli jsem jedl dobré jídlo,
a myslel jsem na tebe, i když jsem si s nima povídal.
Mnohem víc bych si to užil, kdybys tam byla.
A kdybych si mohl vybrat, zůstal bych tady s tebou.
Myslím to vážně.
Pak bychom si aspoň mohli víc povídat.
Dneska máme ještě čas.
A v budoucnu.
Že?
Doufám, že to tak bude.
Je škoda, že je to náš poslední den.
To jo.
Uvědomila jsem si, že je na něj velký spoleh.
Je to člověk, který se vždy snaží dodržet slovo.
Pomalu jsem si toho začala všímat.
Kolik lidí tam je?
- Bylo tam hodně lidí? - Jo, asi osm.
Proč nikdo není ve druhým pokoji?
Vy dva si promluvte.
- Už jste hotoví? - Jo.
Co?
- Chceš mi něco říct? - Bože.
On je ten, kdo chce mluvit.
To vystihnul přesně.
- Dostal ho. - To bylo dobrý.
Rád bych byl vevnitř, ale všechny pokoje jsou…
Já půjdu dovnitř.
- A tamten pokoj? - Buďte tady.
Ne.
Můžete být tady.
Že je to smutný?
O čem jsi s kluky mluvila?
Mohla jsem si zahrát na včelí královnu.
Mluvil jsi s Min-dži?
Jo, mluvil.
Nic výjimečného.
Nebylo to nic neobvyklého.
Co Min-dži?
Při jídle prý brečela a…
- Brečela? - No jo.
Prý při rozhovoru s Min-gjuem brečela.
- Proč? - Šli spát už v 11.
Oba mi řekli, že spolu trávili čas jak sourozenci.
Proč ale brečela? Něco ji muselo opravdu rozhodit.
Možná ji něco rozhodilo, když spolu mluvili.
- Jak to podle tebe dopadne? - Myslíš tvé konečné rozhodnutí?
- Další otázka. - Je to tady zas.
- Je tu další otázka „co kdyby“. - Přesně.
- Zase. - Pan Kdyby.
Dělá to tak často.
- Jak to podle tebe dopadne? - Myslíš tvé konečné rozhodnutí?
Co se týče mě,
jak už jsem ti řekla, nemám v plánu měnit svoje rozhodnutí.
Myslím, že včerejší pobyt mě dost ovlivnil.
Byl pro mě docela zásadní.
Včera mě napadlo,
že by minule možná bylo lepší vybrat si tebe než Won-ika.
Pamatuješ, jak jsem ti řekl, že nechci jet?
Bylo to trochu…
To, že to takhle dopadlo, ve mně vyvolává trochu pocit…
Jsi naštvaný?
Jo, jsem naštvaný, že sis vybrala Won-ika místo mě.
Začínám si uvědomovat, že jsem se v mnoha věcech spletla.
Přestala jsem být ostražitá.
Svým způsobem jsem byla…
To proto, že jsem věděla, že se nezměním.
Ale pak…
Takže proto.
Myslel jsem, že se rychle rozhodnu.
Řekl jsem, že ti to řeknu, až si budu jistý.
Nevěděl jsem, že si nebudu jistý až do konce.
Je mi líto, že ti nemůžu říct, co chceš slyšet.
- Co? - Jde o to…
Min-dži nikdy nechodila kolem horké kaše.
I dnes se o svých citech ke mně vyjadřovala dost na rovinu.
Nikdo tu ke mně takový jinak nebyl.
Ale Hje-son byla taky dost upřímná.
- To byla. - Jo, no.
- Tohle může Hje-son začít vadit. - Už se stalo.
Nikdo tu ke mně takový jinak nebyl.
A to pro mě má velký význam.
Chtěl jsem si to ujasnit a říct vám svoje konečný rozhodnutí,
ale to se mi nepodařilo ani s tebou, ani s Min-dži.
Chápeš?
Ne?
Je Hje-son jenom ohromená?
Myslím, že si urovnává myšlenky.
Měl by sis vybrat Min-dži.
Myslela jsem, že si mě vážíš víc.
Dvakrát jsme spolu byli v Ráji a ty ses pořád nerozhodl.
Dokonce jsme včera u večeře a dnes ráno mluvili
o našem potenciálním vztahu, až to skončí.
Ale jestli na Min-dži stále myslíš, myslím, že s ní ti bude líp.
Nechci být s někým, kdo neví, co chce.
Já neříkám, že jsem zmatený.
Když jsem slyšel, jak o tobě kluci mluví, myslel jsem, že je mezi námi konec.
- V tu chvíli mě Min-dži oslovila… - To jsem už vysvětlila.
Právě teď to vypadá, že se k ní přikláníš,
protože víš jistě, že si vybere tebe.
Teď už to není na mně.
Už se snažit nebudu.
- No jo. - Všechno řekla správně.
- Má pravdu. - To bylo přesný.
- To teda. - To bylo hustý.
- Hje-son ví, kdy udělat tlustou čáru. - To jo.
- To byla její hranice. - Co od ní ještě chce?
Přesně.
Ale já neříkám, že mě to nějak ovlivnilo.
Ježkovy zraky!
Možná tohle měla Hje-son na mysli,
když říkala, že je někdy trochu dojemný.
To snad ne.
Ale já neříkám, že mě to nějak ovlivnilo.
Jde mi o to, že Min-dži mi řekla, že jsem její jediná volba,
a já se ti jen snažím říct, že mě to trochu zneklidňuje.
Dobře. Děkuju, že jsi byl upřímný a řekl mi to.
Oceňuju tvou upřímnost.
Chci ale říct tohle.
Pokud ti tohle stačilo,
abys přehodnotil svoje konečné rozhodnutí,
pak si myslím, že správná volba bude vybrat si ji.
Ne, neříkám, že jsem kvůli tomu změnil svoje rozhodnutí.
Opravdu jsem se snažil formulovat vše správně,
tak prosím nebuď naštvaná.
- Dobrý? - Jo.
Prostě jsem to tak cítil.
Pane jo.
Nebyl jsi ze mě
náhodou nervózní?
- To já vždycky. - Fakt?
Jo, jsem prostě takový.
Panečku.
Promiň.
To je v poho.
Ha-džong se na mě taky jednou naštvala, a Min-dži dneska taky,
takže si začínám myslet, že je problém ve mně.
Obrovský prozření.
Proto si myslím, že je těžký Kwan-huie nenávidět.
Občas umí být roztomilý.
- Je pokladem show. - To jo.
Když vidím, že jsem vás všechny tři během rozhovoru aspoň jednou naštval,
tak problém bude ve mně.
- Máš možnost se nad sebou zamyslet. - To mám.
Asi jsem prostě takový.
To si myslím.
To je opravdu těžké.
Kdybych si měl dnes večer někoho vybrat…
…prostě bych si vybral Min-jong
a odplaval z Pekla. Tak těžké to je.
Co mu kdy Min-jong udělala?
- Nikdy se s ním pořádně nebavila. - Právě.
Ještě nejsem ani zdaleka rozhodnutý.
Pokaždé, když jsem s Hje-son nebo Min-dži měl vážný rozhovor,
buď se na mě naštvaly, nebo se rozbrečely.
Tak jsem si uvědomil, že chyba je na mojí straně.
Možná jsem to popíral, ale uvědomil jsem si,
že jsem je možná porovnával a zvažoval svoje možnosti až moc.
Trefil se do černého.
- Poučil se. - Jo, poučil.
Kwan-hui se změnil.
Kwan-hui se po týhle show stane mnohem lepším člověkem.
Vážně.
Působí jako někdo,
kdo nedokáže říkat lidem něco nepříjemnýho.
Neustále mění svůj postoj, kdykoli se konverzace zkomplikuje.
To jo.
- To ne. - Je moc hodný?
- Odmítnout Ha-džong mu problém nedělalo. - Přesně.
Na rovinu, dal Hje-son a Min-dži na misku vah
a teď chce vědět, jestli mu dá Hje-son víc než Min-dži.
Takhle to vypadá.
- Myslíš? - Jo.
Jenže Hje-son mu na rovinu řekla, že s tím končí
a že teď už to není na ní.
Řekla mu, aby si vybral tu druhou, a proto ho to zaskočilo.
Tak mi to připadá.
Upřímně si myslím, že to řekl, aby situaci urovnal
a uklidnil její hněv.
A že se přiklání k Min-dži.
Min-dži je jediná, kdo se na něj ještě nerozzlobil.
Proto si ji možná nakonec vybere.
Hje-son reagovala tak chladně, že ho to nejspíš vyvedlo z míry.
Vypadalo to, jako by se snažil ze situace vyvléknout.
Bude to Hje-son, nebo Min-dži? Stále vůbec nevím.
Tohle je naše poslední noc.
Poslední společný čas.
- To jo. - Že?
To je krása!
Posaďte se, všichni.
Sednu si sem.
- Dám si Hoegaarden. - Můžeme si ho dát hned.
- Hned? - Jo.
Tak fajn.
- Ten oheň má ale barvu! - Občerstvení!
Je tu horko.
Jasně, dej si.
Sedí vedle něj.
I přes to horko si musela sednout vedle něj.
Na tom nezáleží. Posaďte se.
- Na tom nezáleží? - Posaďte se.
- Co z toho chceš? - Nevím, co je co.
Dám si to, co je lepší.
Dám si modrý.
Tohle vypadá líp.
Podle mě tohle vypadá líp.
Hodí se to k tobě.
- Ha-bine, co si dáš? - Tamto.
Došlo mi, že Min-dži je mnohem vytrvalejší, než jsem čekala.
Zdálo se, že je odhodlaná zůstat vedle něj co nejdýl.
Nějak jsem byla ochotná se s tím smířit.
Rozhodla se nezasahovat.
Dobrá volba. Už se snažila dost.
Chci si to vyfotit.
Kdykoliv si chceš něco vyfotit,
- udělej tohle a počkej tři vteřiny. - Jo.
Pak si to dobře zapamatuješ.
- Fakt? - Slyšel jsem to.
Když se ti něco bude líbit, udělej tohle a napočítej do tří.
- Nemůžu tu zůstat. - Tak si to budu pamatovat.
- Zůstaň tu. - To nejde.
- Připijeme si? - To zní dobře.
Tak fajn.
- Je čas. - Připraveni?
Všichni?
Na zdraví!
- Na zdraví! - Na zdraví!
- Je to náš poslední den. - Bylo to super!
Všichni jste si vedli skvěle.
Nemůžu uvěřit, že se blíží konec. Vážně. Nechápu to.
- Já taky ne. - Že?
Řekneme náš věk? Nejdřív kluci.
- Super. - Řekneme si věk?
- Řeknou nám to. - Jsem nervózní.
- Jsem zvědavý, kolik je jemu. - Já taky.
- Fakt, ty jo. - Nemůžu se dočkat.
Co když je mladší než já?
- Si-un neví, kolik mu je? - Ne.
- Na to jsem zapomněla. - No jo.
- Bude v šoku. - Strašně.
- Nevíš, kolik mu je? - Ne.
Nikdy jsme spolu v Ráji nebyli.
Já to nedám.
Jsi tak nervózní?
To je roztomilý.
Zaprvé,
je mi 23 let.
Je mi 23 let.
I my jsme byli v šoku.
Je v šoku.
Je mi 23 let.
- Min-u! - Vidíte? Věděl jsem, že bude mladý.
- Fakt? - Já věděla, že bude mladší.
- Min-u! - Jsi ročník 2000?
Jo.
- Fakt? - Min-u, narodil ses v roce 2000?
- Všichni najednou vstali. - Tak to jo.
- Fakt nečekaný. - Ty jo, ale fakt…
Je ten mladší hezoun.
Proč jste čekali, že bude mladší?
- Mohli bychom být stejně staří. - To jo.
Překvapil mě jeho věk.
A zároveň jsem si uvědomila, že je na svůj věk hodně vyspělý.
A bylo úžasné, jak jsme si sedli, i když jsme nikdy neměli příležitost
sdílet osobní informace.
Uvědomila jsem si, že tyhle věci nejsou tak důležité,
jen jsem je viděla v jasnějším světle.
Jsem zvědavý na věk Si-un. Je těžké to odhadnout.
Tak zaprvé,
je mi 26 let.
Dvacet šest.
Je starší než ty.
- Vážně? - Chodíš se starší.
Je o tři roky mladší.
Myslela jsem, že mu bude podobně jako mně.
Min-ua čeká jízda.
Potom, co jsem si povídal se Si-un a zjistil její věk a práci,
jsem byl vlastně rád, protože se mi líbí starší ženy.
Teď Kwan-hui.
- Myslím, že je tu nejstarší. - Aha.
Narodil jsem se
v roce 1988.
- 1988? - Jako brácha.
- Jak je starý? - Je mu 35.
- O dva starší? - Nevypadáš tak.
Teď už víme, kdo je nejstarší.
Ještě to neřekli všichni.
Jsi o 12 let starší než Min-u.
- Dvanáct let? - Jo.
- Jste od sebe 12 let? - Jo.
- To je šílený. - Opravdu?
A co se týče mé práce,
- jsem basketbalista. - Žádný překvapení.
- Hraju profesionálně. - Aha.
- Hustý. - Jsem sportovec.
Kluci by si teď měli promluvit o tom, jak se mají navzájem oslovovat.
- Ano, pane. - Do toho.
- Staromódní. - Ano, pane.
Tak dobře, pane.
Slyšeli jste, co právě řekl?
Min-gju, přestaň křížit nohy.
Ano, zajisté. Omlouvám se.
To už s tím začal?
Dobře.
Mám otázku na Kwan-huie.
Vím, že jsi toho měl dneska na mysli hodně.
Už ses rozhodl, nebo ještě přemýšlíš?
Ještě ne.
Ještě jsem se nerozhodl.
- Naprosto ti rozumím. - Teď…
- Teď to chápeme. - Jo, no.
Je upřímný.
Překvapilo by mě, kdyby už byl rozhodnutý.
- Přesně. - To jo.
To by nebyl Kwan-hui, kterého znám.
Je prostě upřímný.
Ještě ne.
Ještě jsem se nerozhodl.
Proč ještě ne?
Dobrá otázka.
No, já…
Bez komentáře.
- Ani jedna z toho nemůže mít radost. - To teda.
To je nepříjemný.
Mám otázku na Hje-son.
Kdybys mohla vrátit čas do určitého okamžiku, kdy by to bylo?
Jde zase o Won-ika?
Chce, aby řekla, že je to okamžik,
- kdy zvolila Won-ika? - Možná?
Připadá mi, že chce slyšet určitou odpověď.
- To snad ne. - Doufám, že ne.
Doufám, že tak to není.
První den.
První den?
- Co to znamená? - To může znamenat leccos.
Dá se to pochopit spousty způsoby.
- Chce začít znovu? - Možná chce mít čistý štít.
- Toho dne s ním šla do Ráje. - Šla, no.
Možná chce změnit to, co se ten den stalo.
- Naopak si to možná užila. - Třeba jen vzpomíná.
- Můžete to pochopit různými způsoby. - Máš pravdu.
- Je to otevřené interpretaci. - To jo.
První den.
První den?
Asi čekal, že mu řeknu, že bych se ráda vrátila do dne,
kdy jsem odjela do Ráje s Won-ikem,
ale nechtěla jsem mu dopřát tu radost.
Proto jsem si vybrala první den.
- Věděla to. - Hje-son už to všechno věděla.
- Má ho přečteného. - Přesně.
Hje-son je docela bystrá.
Kwan-hui se nechá snadno ovlivnit.
Tak by mě zajímalo, jak se cítí.
Mě taky.
- Nevypadá zrovna šťastně. - To teda.
Je řada na mně?
Min-dži.
Připojila ses k nám až v polovině.
Určitě jsi mluvila s hodně klukama.
To je pravda.
Už ses rozhodla?
Já?
Jestli jsem se rozhodla?
Jo, rozhodla.
Jen doufám, že jsem se rozhodla správně.
Já mám otázku na Hje-son.
Od doby, co jsme tady, se udála spousta věcí.
Kdy se ti ze všech těch okamžiků nejvíc rozbušilo srdce?
Kvůli klukovi?
Jo, kvůli klukovi.
Nic mě nenapadá.
Nic ji nenapadá.
Nedá mu odpověď, kterou chce.
Ne, no.
Hje-son vypadá rozladěně.
- Myslím, že je vysílená. - Asi jo.
Už nechce hladit jeho ego, zvlášť poslední večer.
To musí být nepříjemný.
Opravdu?
Nikdy jsi nic necítila?
Ne.
No, když to říkáš.
Skvělá práce, všichni.
Doufám, že všichni…
Je tady nejmladší.
Roztomilý.
„Roztomilý.“
Chtěl jsem jen říct, že doufám, že se budeme všichni setkávat
tak často, jak jen to bude možné, až odsud odejdeme.
Často mi to tu úplně nešlo, tak moc děkuju za vaši pomoc.
- Je tak roztomilý. - Vždyť ti šlo všechno.
Je to už šest let, co jsem začal podnikat,
a tohle byla moje první dovolená.
Děkuju vám, že jste pro mě tuhle dovolenou udělali tak smysluplnou.
Myslím, že na pobyt tady nikdy nezapomenu.
Děkuju.
Nebreč.
- No… - Ne, nebreč.
Na slzy je ještě brzo. Ještě máme zítřek.
No, jsem jen za všechno vděčná.
Je úžasný, jak jste všichni milí.
Jsem moc vděčná, že jsem vás všechny mohla poznat.
Fakt jsem si to užila.
Jsem vděčná za každý okamžik, který jsem s vámi všemi strávila.
Panečku.
Ty brečíš?
Kwan-hui.
- On brečí? - Vážně?
- Co? Vážně? - To je šílený.
- Je můj oblíbenec. - Já ho nemůžu rozluštit.
- Proto ho mají lidi rádi. - To je pravda.
- Je to slaďoušek. - To jo.
- Kwan-hui. - To snad ne.
- Kwan-hui. - Chápu, proč brečí.
Co se děje?
- Situace se může zase změnit. - Ty slzy…
Možná je ty slzy opět sblíží.
- Je to možný. - Že?
Co se děje?
Hej, zlato.
Zlato, nebreč.
Ty jsi tak emocionální?
Co se děje? Proč brečíš?
Panečku.
No…
Během své kariéry profesionálního sportovce
jsem vždy náš trénink považoval za hodně náročný.
A příští týden začnu zase trénovat.
Vzpomínky a hezké chvíle odsud si uchovám
pro všechny ty náročný tréninky.
Až v zimě začne sezóna, přijďte
se podívat, jak hraju.
Brečí, protože nechce na tréninky?
- Protože jsou moc drsný? - Třeba.
- Musí se vrátit na tréninky. - Užil si to tu.
Čekají ho strašlivý tréninky.
Řekl bych, že Kwan-hui si v poslední době prošel spoustou vzestupů a pádů.
Jo, pochybuju, že brečel kvůli tréninkům.
Přesně.
Vedl sis skvěle, Kwan-hui.
Vedl sis skvěle.
Vypadá to, že má opravdu ryzí srdce.
Nežádáme ho totiž,
aby si jednu z nich vzal.
Ale bere to hodně vážně.
- Je upřímný. - Je tak nevinný.
Věděli jsme, že se to stane, že řekne, že se ještě nerozhodl.
Jak se kvůli tomu asi Hje-son a Min-dži cítily?
Já bych byla otrávená.
„Ještě ses nerozhodl?“
- Tak bych se cítila. - Jasně.
- Hje-son vypadala vyčerpaně. - To teda.
Myslím, že chápu proč. Hje-son už se mu nechce podvolovat.
Když řekne, že se jí s ním rozbušilo srdce, bude mít radost.
Podle mě nechce, aby si ji vybral kvůli tomu.
Podle mě ho zná ze všech nejlíp.
Zná ho až moc dobře a už mu nechce vyhovět.
- Udělala toho víc než dost. - Právě.
„Mám zajít tak daleko, abych chodila s někým takovým?“
- Může to tak mít. - Je unavená.
- Je vyčerpaná. - To jo.
Jsi tady.
Proč jsi brečel?
- Co? - Proč jsi tolik brečel?
Proč jsi brečel?
Já vím. Je to trapný.
Člověče, tohle mi zničí pověst.
Jak jsi začala brečet ty, brečeli i všichni ostatní.
Zas tolik lidí nebrečelo.
Co se děje? Ještě ses nerozhodl?
- Rozhodl. - A?
Cítil ses špatně, když byla vedle tebe Min-dži?
Jsi to ty i Min-dži.
Nechtěl jsem se o své rozhodnutí dělit se všemi přítomnými.
Nebylo pro mě jednoduché
se rozhodnout.
Takže proto…
Jen jsem to nechtěl zveřejňovat.
Ještě ti chci říct jednu věc.
Mezi lidmi, které jsem tu poznal,
jsi ten nejsrdečnější člověk.
Taky můžu říct, že jsi hodně pozorná.
Naučil jsem se od tebe docela dost věcí.
Chtěl jsem ti jen říct…
že jsi mnohem úžasnější, než si možná myslíš.
Takže…
Chtěl jsem ti to říct, ještě než odjedeme.
Děkuju.
Mrzí mě, čím si Min-dži kvůli mně prošla,
ale ještě víc mě mrzí, čím sis kvůli mně musela projít ty.
Trávili jsme spolu více času.
Mám pocit…
že jsem ti ublížil, a cítím se proto hrozně.
Lidé si asi myslí, že jsem zvažoval své možnosti.
A jestli si myslíš to samé, nemůžu ti oponovat.
Aha.
Takže tak.
Je to proto, že jsem se předtím naštvala?
Asi trochu.
Emoce, které jsem cítil, když jsem byl s tebou, a společný chvíle byly mnohem
výjimečnější než cokoli, co jsem dělal nebo cítil
s kýmkoli tady.
Nečekala jsem, že se rozbrečí.
Myslím, že se rozhodl.
- Přišlo mi to jako rozloučení. - To jo.
Chceš říct, že jí tím chce říct, že si ji nevybere?
- Ano. - Znamená to tenhle rozhovor?
„Moc mě mrzí, že jsem si nevybral tebe.“
„Jsi tak fajn člověk.“
Vážně si myslím, že Kwan-hui
doteď netušil, co cítí.
Proto viní sám sebe…
- Jasně. - …a uvědomuje si, co udělal špatně.
- Podle mě si vybere Min-dži. - Zatím to tak vypadá.
- Nevíme, co se stane zítra. - Myslím, že…
- Já si myslím, že si vybere Hje-son. - Cože?
- Fakt? - Jo.
- Opravdu? - Podle mě.
Těžko říct proč,
- ale já si to myslím taky. - Fakt?
- Popřemýšlejte nad tím. - Dobře.
Kdyby si ji nehodlal vybrat, mohl by se kvůli tomu cítit špatně.
- To jo. - Ale takhle by nebrečel.
Pořád mu na ní záleží.
Záleží?
- Stále k ní něco cítí. - Měl ji moc rád.
Proto si myslím, že si vybere ji.
Takhle si vykládám já, co Kwan-hui právě udělal.
- Choval city ke dvěma ženám… - Jasně.
- …a rozhodl se jednu z nich nechat jít. - Přesně.
Podle mě to chce s Hje-son ukončit, aby se mohl věnovat Min-dži.
Ale nakonec si myslím, že ho Hje-son přitahuje víc.
Když Hje-son začala brečet, i jemu ukáplo pár slz.
Myslím, že mezi nimi už vznikl nějaký vztah.
- Proto brečel. - Přesně.
Lidi tak lehko nebrečí.
- Musí být dojatý. - To je pravda.
Měli k sobě vztah.
- No nevím. - Máme různý názory.
- Už jsme se v něčem tak moc neshodli? - Jsem zvědavý, co se stane.
Tohle je poprvý.
POSLEDNÍ DEN
- Poslední den. - Poslední.
- Všechno se vrací zpátky. - Poslední den.
Dnes je ten den.
Panečku.
Chci odsud odejít, ale je to divný pocit.
To jo. Myslím, že tohle místo
v nás zanechá trvalou stopu. Že?
Hodně nás to ovlivní.
Když je na procházce, znamená to,
- že ještě není rozhodnutý. - Stále přemýšlí.
Kdyby se rozhodl,
nechodil by ven. Byl by v klídku doma.
- Máš pravdu. - Ještě se nerozhodl.
Tohle je fakt poslední den.
Já vím.
- Jsem zvědavá na Kwan-huie. - Přesně.
Koho si vybere?
Jo, jsem vážně zvědavá.
Jsem hrozně nervózní.
Taky umírám zvědavostí.
Bude to takový překvapení.
JU SI-UN
SON WON-IK
Tohle je váš poslední den v nejžhavějším pekle na světě, v Pekle pro nezadané.
KIM KJU-RI
PAK MIN-GJU
Nyní učiníte konečné rozhodnutí.
AN MIN-JONG
I ČIN-SOK
ČO MIN-DŽI
I KWAN-HUI
ČCHÖ HJE-SON
JUN HA-DŽONG
JUN HA-BIN
Jsi nervózní?
Trochu.
I Čin-soku.
Přistupte prosím k bránám Pekla.
Jsem hrozně nervózní.
Dámy, pokud je I Čin-sok vaší poslední volbou,
postavte se před něj.
- Takhle to funguje. - Aha.
Min-jong půjde, že?
- Min-jong jde. - Božínku.
Jasně, že jde.
- Ahoj. - Pa.
- Vrátím se. - Ahoj.
- Zatím. - Myslím, že se nevrátíš.
- Ne? - Opustíš nás.
Čin-sok bude mít obrovskou radost.
Jsem nervózní.
Čin-soku.
Děkuju, že jsi na mě byl tak hodný.
Bez tebe by to tu bylo doslova peklo.
Upeč mi chleba, až budem venku.
Min-jong.
Děkuju.
Konec.
Tss.
I Čin-soku, prozraďte prosím své konečné rozhodnutí.
Osoba, se kterou bych rád opustil Peklo, je…
An Min-jong.
- No panečku. - Mám z nich fakt radost.
- To je roztomilý pár. - To jo.
An Min-jong.
To je hezký!
Věděli jsme, že se to stane.
To jo.
Radši mě poslouchej.
- Ty mě taky. - Budu.
- Nebuď na mě tak ošklivý. - Nebudu.
Vypadají jak novomanželé.
To teda.
Ponaučila se potom, co si hrála na nedobytnou.
- Máš pravdu. - To jo.
To teda.
- Obří ponaučení. - Teď má oči jen pro něj.
Bylo hezké vidět, jak se mění.
- To bylo. - Bylo to roztomilé.
Kim Kju-ri.
Přistupte prosím k bránám Pekla.
- Teď je na řadě Kju-ri. - Nevím, co čekat.
Pánové, pokud je Kim Kju-ri vaší poslední volbou,
postavte se před ni.
Čaute.
Je pro něj ta jediná.
- Min-gju je skvělý kluk. - To teda.
Ahoj Kju-ri.
V Ráji jsme spolu byli dvakrát.
Rád jsem si tam s tebou povídal.
I v Pekle se mi líbilo s tebou trávit čas.
Po dlouhé době se mi rozbušilo srdce.
Děkuju.
- Taky ti chci poděkovat. - Dobře.
Doufám, že si budeme rozumět.
Dobře.
- Mám dobrý pocit. - Páni, já…
Cože? Ty si to nemyslíš?
Chce si s ním dobře rozumět.
Jo, to řekla.
- Ale možná jen jako přátelé. - Co?
Může to znamenat dvě věci.
- Jako přátelé, nebo jako pár. - Pravda.
Kim Kju-ri, prozraďte prosím své konečné rozhodnutí.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
Pak Min-gju.
A je to.
- To je úleva. - To jsem ráda.
Pak Min-gju.
Koupím ti borůvkový koláč.
Kolik kousků?
Kolik budeš chtít.
Dokud tě neomrzí.
Nikdy si to nerozmyslel.
- Nakonec mu to vyšlo. - To jo.
Ju Si-un.
Přistupte prosím k bránám Pekla.
Hodně štěstí.
Pánové, pokud je Ju Si-un vaší poslední volbou,
postavte se před ni.
Jasně.
- Už ví, co se stane. - Ví to.
Za prvé, Si-un,
jak jsem si s tebou často povídal,
poznával jsem tě tak, jak jsem tě neznal, i s tvými skvělými vlastnostmi.
A mám pocit, že právě to mi rozbušilo srdce.
Jsem vděčný za pocity, které jsem díky tobě prožíval.
Děkuju ti za všechno v Ráji…
teda v Pekle.
Asi to pro něj byl Ráj.
Tohle byl pro něj Ráj.
Naše načasování bylo neustále špatné
a bylo to pro nás dost těžké.
Ale jsem moc ráda, že jsme si nakonec mohli hodně povídat.
Byla jsem moc šťastná.
Nikdy na to nezapomenu.
Děkuju.
Rozhovory, které jsme spolu měli, byly moc hezké.
Užil jsem si je.
A vedlo se ti tu skvěle.
Po našem prvním společném příjezdu do Pekla
jsme spolu trávili nejvíc času a opravdu hodně jsme si povídali.
Hodně jsem se od tebe naučila.
Vytvořili jsme si skvělé vzpomínky.
Byl jsi skvělý. Děkuju.
Ju Si-un, prozraďte prosím své konečné rozhodnutí.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
Čchö Min-u.
- Super! - Vybrala si jeho.
- Páni. - Sluší jim to.
Won-ik má smůlu.
Čchö Min-u.
Pojďme.
Vedla sis skvěle.
- Ty taky. - Díky.
- Všichni jsme tak hezky oblečení. - Že?
- Jak vypadám? - Vypadáš jak princezna.
- Jo? - Jasně.
Ty jako princ.
- Vážně? - Jo.
Princ si přišel pro princeznu?
- Přesně tak. - Kam teď míříme?
Není to první pár, který spolu nikdy nejel do Ráje?
- Páni. - Máš pravdu.
Stali se párem jen tím, že spolu povídali a trávili čas v Pekle.
- Nevěděl jsem, že je to možný. - Přesně.
Rád bych jí řekl, že se mi líbila mnohem víc, než jsem čekal.
Jsi v pohodě?
Je mi to moc líto.
I Kwan-hui.
Přistupte prosím k bránám Pekla.
- Páni. - Tohle bude hustý.
Okamžik, na který jsme všichni čekali.
Dámy, pokud je I Kwan-hui vaší poslední volbou,
postavte se před něj.
Určitě věděl, že si vyberu jeho.
Už jde.
Ale ne.
Ha-džong.
To automaticky znamená, že Ha-binovi to nevyjde.
Bude muset zůstat s Won-ikem.
- Rád tě vidím. - Taky tě ráda vidím.
- Co? - Nezvedá se.
To vážně?
Situace se úplně změní…
- Co? - …jestli Hje-son nepůjde.
- Už jde. - Jasně, že jo.
Věděl jsem to.
Moje nejlepší rozhodnutí, které jsem tady v Pekle udělala bylo,
že jsem tě oslovila jako první.
Kvůli tobě se mi rozbušilo srdce.
Nejspíš nikdy nezapomenu na svůj pocit, když jsme se poprvé setkali.
A věřím ve vzájemné city, které jsme k sobě cítili.
Jsi asi jediný, s kým jsem si nejvíc povídala
a komu jsem se svěřovala se svými pocity už od začátku.
Poznala jsem, že jsi skvělý chlap, který je milý a srdečný.
A děkuji, že jsi mi řekl, že jsem taky příjemný člověk.
Min-dži, líbí se mi barva tvých šatů.
Ježkovy.
- Já vím. - No, víš…
Jsi skoro můj ideální typ.
A mrzelo mě, že jsem se k tobě nedokázal chovat lépe.
Chtěl jsem ti to říct už včera.
Vím jistě, že jsem tě někdy potěšil a někdy rozesmutnil.
Dostal jsem tě na emocionální horskou dráhu,
a rád bych se ti za to omluvil.
Opravdu jsem k tobě choval city, Ha-džong.
Doufám, že až tohle místo opustíme,
zajdeme spolu na jídlo.
Hje-son, dávej pozor, abys nezakopla nebo neupadla, i když nebudu poblíž,
a nejez samotná.
A nebreč sama.
Vím, že se ti bude dařit i beze mě.
- Asi si vybere Min-dži. - Je to Min-dži.
Ne, já myslím, že to bude Hje-son.
I Kwan-hui, prozraďte prosím své konečné rozhodnutí.
Koho myslíš, že si vybere?
Myslím, že…
Nemám tucha.
Buď Hje-son…
Pořád mě mate.
Já myslím, že Min-dži.
Osoba, se kterou bych rád opustil Peklo, je…
Ha-džong?
- Nikdo z nás si není jistý. - Ha-džong?
Čchö Hje-son.
- Říkala jsem to! - Vidíte to?
Vážně?
Vidíte?
Fakt jsem něco vycítila.
Nebrečel proto, že by ho to mrzelo.
- Jasně, že ne. - Ty slzy?
V tu chvíli jsem to vycítila.
Co jsem vám říkala?
Čin-kjung.
- Uhodla jsem to. - Měly jsme pravdu.
Chlapci, šli jste na to moc jednoduše.
- Jo, přesně. - To je bláznivina.
- Bude to dlouhá cesta. - Hrál si s námi až do konce.
No teda.
Kwan-hui! Takhle to nejde!
Ale fakt nás vysával až do konce.
- To teda. - Neuvěřitelný.
Je vážně úžasný.
Čchö Hje-son.
Nemůžu tomu uvěřit.
Dneska mě držíš za ruku pevně.
Není důvod, proč ne.
Jsi legrační.
Vedl sis dobře.
Konverzace, které jsme spolu měli včera a v Ráji,
člověk mívá jen s někým, s kým si je blízký.
Asi proto jsem na ni nedokázal
zapomenout a neustále mě překvapovalo, jak mi na ní záleží.
Věděl jsem, že kdybych si vybral Min-dži, stejně bych myslel na Hje-son.
Když bych řekl Hje-son,
asi bych nemyslel na Min-dži tolik,
a proto jsem si bez váhání vybral Hje-son.
Chápu.
Ale jak se to mohlo stát?
Jsem v šoku. Netušila jsem to.
- Co? - Že jsem to netušila.
- A co? - Že se stane tohle.
- Nečekalas to? - Ne.
Já věděla, že si mě nevybere.
Pane jo, tohle je šílený.
Ahoj.
Moje konečné rozhodnutí je…
Jun Ha-džong.
JUN HA-DŽONG
Vyvolala tu ve mně spoustu různých emocí.
Měl jsem se k ní chovat víc jako muž.
Vyčítám si, že jsem pro to neudělal víc.
Díky ní jsem se toho hodně naučil a chtěl bych jí za to poděkovat.
Každé rozhodnutí, které jsem zde udělala, bylo upřímné
a nikdy nebylo z pouhého rozmaru.
Nic by se nezměnilo, ani kdybych vrátila čas.
Podařilo se mi vyjádřit své pocity
a to je pro mě nejdůležitější.
Ohledně svých pocitů jsem byla vždy upřímná, takže toho nelituji.
- Jasně. - Aha.
Peklo pro nezadané bylo žhavější a bouřlivější než kdy jindy
a skončili jsme se čtyřmi páry.
Všem gratulujeme.
Gratulujeme.
Až do poslední chvíle jsme si nemohli oddechnout.
Jak se vám tahle série líbila?
Jako účastník druhé série
jsem se opravdu snažil vžít do jejich situace.
Vím, že některé chvíle byly těžko pochopitelné,
ale jako bývalý účastník jsem se s nimi dokázal celkem ztotožnit.
Protože když jste tam, to místo se automaticky stane vaším světem.
Takhle se do něj ponoříte.
Proměníš se v dostihového koně, že?
Přesně.
Soustředíte se na jeden cíl.
- Na jeden cíl? - Přesně.
Na konečnou volbu.
Děkujeme účastníkům za jejich maximální nasazení.
- Jo. - Jasně.
- Všichni odvedli skvělou práci. - Já bych furt brečel.
- Každou noc, že? - Jo.
Překlad titulků: Kyra