LEE SI-AN
ČUNG JOU-DŽIN
KIM MIN-SEOL
BE DŽI-JEON
KIM HJE-DŽIN
KIM A-RIN
KIM TE-HWAN
KOOK DONG-HO
DŽANG THEO
KIM DŽONG-SU
JUK DŽUN-SEO
PEKLO PRO NEZADANÉ
Individuální rozhovory skončily.
Z těchto tří mužů
se k pořadu Peklo pro nezadané…
připojí jen jeden.
Cože?
- To je šílené. - Panečku.
- Fakt? - To je šílené!
To je tak kruté.
Najednou je z toho konkurz?
- Cože? - To je až moc kruté.
To je šílené.
Vážně je.
Panečku. To ne.
Kdybych to dokázal,
mělo by to větší dopad.
Viděl jsem v tom příležitost.
33% šance za to stojí, ne?
Bude to zábava.
Pokud se nikomu nelíbíte, nemá smysl jet do Pekla.
Pokud je tu někdo hezčí než já, dává samozřejmě smysl,
aby se k pořadu přidal on.
Ale říkám si, jestli tu někdo takový bude.
Věděli o tom.
Fakt?
Páni, mám husí kůži.
Tohle možná diváky překvapí,
ale dopředu jsme jim řekli,
že to proběhne formou vyřazování.
- Všichni s tím souhlasili. - Ano.
Všem třem se to dokonce líbilo.
Aha.
Takže jsou sebevědomí.
- Jo. - Přesně.
Ti tři by byli kdekoliv považováni za neskutečně hezké muže.
Jejich sebevědomí dává smysl.
Jsou si jistí, že postoupí.
Úžasné je,
že ženy až do skončení individuálních rozhovorů netušily,
že dojde k vyřazování.
Ony to nevěděly?
Myslely si, že je jen mají poznat.
Ale teď mají obrovskou zodpovědnost vybrat jednoho z nich.
Kdo myslíte, že postoupí?
Myslím, že ten druhý.
- Díky těm širokým ramenům. - Jo.
- Ano. - Souhlasím.
Mám ten pocit.
Seong-bo se smál očima.
- A ten ďolíček. - Ano, má ho.
Navíc je to vysoký fešák.
- Ten ďolíček… - Je to slaďouš.
- Ano. - Je roztomilý.
- Nějaké body zřejmě nasbíral. - Jo.
Jeho ďolíček je roztomilý.
Ki-ha zanechal silný dojem.
- Má roztomilou tvář a vypracované tělo. - Jo.
Ten třetí.
Myslím, že ženám by se fakt líbil.
Podle mě to bude Ki-ha.
Taky myslím.
- Pojede do Pekla. - Fakt?
Hodí se na to.
Hodí se na Peklo pro nezadané.
Ano, hodí.
- Souhlas. - Ki-ha.
Toto rozhodnutí bude zřejmě záviset na preferencích žen.
PŘED HODINOU
Nyní zahájíme individuální rozhovory.
KWON KI-HA A BE DŽI-JEON
- Těší mě. - Mě taky.
Už jsi byla v Ráji?
- Ještě ne. - Ještě ne?
Ne, byla jsem v Pekle.
Podle prvního dojmu bych řekl, žes tam už párkrát byla.
- Fakt? - Ano.
Zajímá tě něco?
Jaká obvykle ve vztahu jsi?
- Já… - Ano?
Líbí se mi, když se partneři ve vztahu škádlí.
- To je důležité. - Jo.
Jsem docela hravá.
Taky jsem ten typ, co rád vtipkuje.
Hravé škádlení mám rád.
Mluvíš o svých pocitech otevřeně?
Jsem velmi výřečný.
Když se mi někdo líbí, určitě se to dozví.
Jo.
Chápu.
Když jsem mluvila s Ki-hou,
přišlo mi, že se naše energie doplňují.
Povídali jsme si o drobnostech.
Byla to zábava.
KWON KI-HA A ČUNG JOU-DŽIN
- Jaká jsi ve vztahu? - Já? Ve vztahu?
Myslím, že jde o to, aby se oba cítili dobře a byli k sobě ohleduplní.
- Tak něco? - To se mi líbí.
- Tak to mám. - Aha.
Mám sklon dost mluvit.
Takže tíhnu k lidem, kteří jsou dobří posluchači.
- Počkej, vlas… - Ano?
- Leze ti do oka. - Vyndáš ho?
Ano.
Jaks to věděla? Vidělas ho?
Ano, lezl ti přímo do oka.
- Díky. - Vydrž.
Udělám to.
V pohodě?
Ano, hotovo.
- Díky. - Jistě.
Už z tak krátkého rozhovoru vidím,
že se druhému díváš do očí.
Jo.
- Jo. - Dokážeš ostatní zklidnit.
- Fakt? - Ano.
Díky.
Asi by se nám hezky povídalo.
- Fakt? - Myslím, že bychom si sedli.
Můj první dojem z Ki-hy byl…
Připomněl mi lesklý černý kamínek.
„Lesklý.“
Nejprve působil drsně a hrubě jako kámen.
Ale ve skutečnosti je jeho přístup velmi jemný.
KWON KI-HA A KIM HJE-DŽIN
Jaký je tvůj ideální typ?
- Líbí se mi zábavní kluci. - Zábavní kluci.
- Někdo, kdo mi sedne. - Aha.
Mám rád lidi se stejným smyslem pro humor.
A ty s neočekávaným kouzlem.
Kteří třeba působí drsně, ale mají jemnou štěněcí povahu.
Ano, přesně.
Jsem taky takový.
Často slyším, že nejdřív působím děsivě,
ale moje povaha taková není.
Ki-ha má roztomile jemnou tvář,
ale to nejvíc sexy tělo.
Svým kouzlem zklidní lidi kolem.
Těch deset minut tak uteklo.
Upřímně? Asi s ním potřebuju ještě mluvit.
Jaké to je?
HONG SEONG BO A KIM A-RIN
Jsi nervóznější, než jsi čekal?
Ano, víc, než jsem čekal.
Obvykle nebývám stydlivý.
- Fakt? Působíš opačně. - Nejsem, ale tady…
Nedokážu se úplně uvolnit.
Chápu. Zažila jsem to.
Ale rychle si zvykneš.
Kluci jsou velmi přátelští,
bude ti s nimi fajn.
Teď jsme se poznali, tak nevím, jestli to můžu říct,
ale hezky vyslovuješ.
- Fakt? - Ano.
Mluvíš tak jasně a přesně.
- Fakt? - Ano.
Díky.
- Jak můžeš mít tak dobrou výslovnost? - Fakt?
To mi ještě nikdo neřekl.
Hong Seong-bo mě zaujal nejvíc.
Hlavně proto, že byl oblečený podle mého gusta.
Překvapilo mě, že mi při tom hovoru nebylo vůbec trapně.
Cítila jsem se dobře.
HONG SEONG-BO A ČUNG JOU-DŽIN
Je to zábava?
No, někdy ano.
Ale taky o spoustě věcí přemýšlím.
O čem tak usilovně přemýšlíš?
Prostě…
Přímo před sebou vidíš, jak lidé odcházejí nebo zůstávají pozadu,
což tě nutí přemýšlet o celé řadě věcí.
Co je?
- Jen… - Ano?
Říkám si, jestli třeba neučíš děti nebo tak něco.
Působilo to jako vyprávění pohádky?
Jako kdybys učila dítě.
- Hezky věci vysvětluješ. - Fakt?
To samé tvůj úsměv.
Hodně se směješ. Je to fajn.
Aha. Díky.
- Máš krásný úsměv. - Díky.
Když poprvé přišel a sedl si na pohovku,
nevyzařovala z něj laskavá energie.
Tak jsem to cítila.
Ale během našeho rozhovoru se usmál a hodně se zapojoval.
Bylo to příjemné překvapení.
HONG SEONG-BO A KIM MIN-SEOL
Často slyšíš, že máš hezký úsměv, viď?
- Já? - Ano.
Ti, kteří mě vnímají pozitivně, to občas zmíní.
Jo, máš hezky uvolněný úsměv.
Fakt?
- Jsem stejná. - Ty také.
- Ano. - Ano.
Lidé s hezkým úsměvem se poznají.
Jo.
To je fajn.
Nemáš šampaňské, tak si připijeme vodou?
Díky.
Náhodný dotaz. Jaký je tvůj ideální typ?
- Můj? - Ano.
Jak jsem říkala, mám ráda
- kluky s hezkým úsměvem. - Proč…
- Proč jsi zaváhala? - Ano?
Protože jsem řekla, že máš hezký úsměv.
A teď říkám, že se mi líbí ti s hezkým úsměvem.
- Je to trapas. - Co dál?
- Co vzhled? - Vzhled?
Líbí se mi přirozeně jemné oči,
ne ty odvážné a výrazné.
Takže jako mám já?
Jo.
Něco takového.
Jaký je tvůj typ?
Upřímně? Někdo zábavný.
Zábavná žena.
- Ráda se s ostatními škádlím. - Přesně.
Žena, která je klidná a působí žensky…
Čas na individuální rozhovory…
Chtěla jsem něco říct.
- …vypršel. - Rychle.
Chtěla jsem tě poškádlit.
- Počkej na mě. - Fajn.
Už půjdu.
Řekl: „Počkej na mě.“
Skoro jsem omdlela.
Teď nemyslím na nic jiného.
- Co? - Řeklas, že se nenecháš unést!
Co to bylo?
- Bože. - Může se to stát.
- Já to věděl. - Vážně.
Já věděl, že to Min-seol udělá.
AN DŽONG-HOON A KIM HJE-DŽIN
- Jsi Hje-džin? - Ano.
- Jo? - Ano.
Máš dobrou paměť.
- Všechny jsem si nezapamatoval. - Jo.
Ale tebe ano.
Prý jsi byla v Ráji.
Ano.
Aha.
Takže je na ostrově někdo, kdo tě zaujal?
Ano, byl.
To „byl“ znamená…
Odjelas s ním, ale…
Věci se můžou změnit.
- Věci se můžou změnit? - Ano.
- Jaký jsi ze mě měl první dojem? - První dojem?
Připomnělas mi panenku Barbie.
Jako kdyby obživla.
Džong-hoonovi to jde.
Jako kdyby obživla.
Fakt?
Jo, takže…
Jsi z těch šesti první, kdo přišel
a je mi s ním hezky.
Bavím se.
- Fakt? Určitě? - Ano.
Džong-hoon působí jako vřelý a starostlivý člověk.
Co se týká vzhledu, má tu nejlepší fyzičku.
Nejvíc se blíží mému ideálnímu typu.
Piješ ráda?
AN DŽONG-HOON A ČUNG JOU-DŽIN
Občas si dám, když to jde dobře dohromady
s jídlem.
- Jde tu něco dobře dohromady? - Tady?
Přijela jsem z Pekla. Všechno je tu dobré.
Brzy to zmizí.
- Aha. - Ano.
Hodně se směješ.
- To jsem si ani nevšimla. - Jo.
Ale ostatní to pořád zmiňují.
Ano. I když jsme…
předtím byli tam,
seděla jsi úplně na konci.
- Jo. - A celou dobu ses usmívala.
Jo.
- Asi se hodně směju. - Tak proto.
Asi budeš oblíbená.
- Fakt? - Ano.
A jaký je tvůj ideální typ?
Někdo, kdo jedná s respektem.
Jedná s respektem?
Tím myslím jeho postoj k životu.
Někdo, kdo splňuje má měřítka úctyhodnosti.
Také mám rád zdvořilé lidi.
Když jsem se ho zeptala na typ,
řekl, že má rád zdvořilé ženy, co se hodně smějí.
Asi budeme mít podobný vkus.
Mohlo by to být naše společné pouto.
Mluvíš velmi mírně. Jakou máš povahu?
Jsem jiný v práci a jiný s přáteli.
A co když jsi s přítelkyní?
- S mojí? - Ano.
Myslím, že jsem docela starostlivý.
Pozorná povaha?
Snažím se být pozorný.
Zblízka působíš úplně jinak než zdálky.
Jak to?
Zdálky
působíš divoce a trochu děsivě.
Ale zblízka jsi moc roztomilý.
- Fakt? - Ano.
Roztomilý a dobrosrdečný?
Jsem šťastný. Je to dobře?
Jasně.
Když jsem přicházel a zdálky tě viděl…
Ano?
Usmál jsem se.
- Proč? - Usmívala ses.
- Fakt? - Jo.
- Upřímně? Bylo mi dobře. - Proč?
- Obvykle moc na vzhled nedám. - Dobře.
Ale došlo mi, že to asi nebude tak úplně pravda.
Fakt?
- Opravdu? - Tak proto.
Máš výraznou tvář.
Díky.
Bylo poznat, že se mnou trochu flirtoval.
Takové věci mi utkví v paměti.
- Vidíte, že každý má své kouzlo. - Určitě.
Od začátku si myslím, že Seong-bo je roztomilý a okouzlující.
A když jsem ho slyšela…
- Myslím si to ještě víc. - Přesně tak.
- Min-seol se asi líbí Seong-bo. - Jo.
- Ano. - Jo.
Myslím, že ho vybere.
A taky jim to spolu sluší.
U Ki-hy to byla trochu škoda.
- Jo. - Během hovoru působil napjatě.
Myslím, že ženy jeho kouzlo nevycítily.
Podle mě šly rozhovory nejlépe Seong-bovi.
- Jo. - Jo, byl nejvíc uvolněný.
Jo.
Nečekal jsem, že Džong-hoon bude tak výřečný.
Byl tak dobrý, až mě to zaskočilo.
Jako kdyby do toho dal vše.
- Vážně se snažil. - To je fakt.
Působí divoce, ale když mluví, je mírný.
Jo.
Když se usměje, zjemní ho to.
Ano, a umí složit kompliment.
Individuální rozhovory skončily.
Z těchto tří mužů
se k pořadu Peklo pro nezadané…
připojí jen jeden.
Cože?
- To je šílené. - Panečku.
To je šílené.
Vážně je.
Tohoto muže vyberou samy ženy.
Mám husinu.
Nechat výběr na nás je tak kruté.
Ti dva, kteří nebudou vybráni…
budou okamžitě vyřazeni.
Vyřazeni?
A vrátí se domů.
Byla to vyřazovací hra.
- To je šílenost. - Já se zblázním.
To ne.
Vážně jsem si myslela, že je to brutální.
Nedokázala jsem si to představit.
Myšlenka, že má volba pošle dva lidi domů,
mě velmi stresuje.
Vážně.
Měla jsem v hlavě jednoho, s kým bych chtěla do Ráje.
Ale teď bude vyřazování, takže najednou nevím.
- Jo. - Viď?
Jsi rozhodnutá?
Bolí mě hlava.
„Ten, o koho mám zájem,
s námi možná do Pekla nepojede.“
To jsem si myslela.
Min-seol vybere Seong-ba.
- Jo. - Nepředstírej, že nevíš.
Vážně.
Z PEKLA DO RÁJE
Odhalíme výsledky.
Panebože.
Po obdržení vašich hlasů bude odhalen…
vybraný muž.
- Co? - Vejde těmi dveřmi?
Bože.
Kdo to bude?
Mou volbou byl Ki-ha.
Rozhovor s ním jsem si nejvíc zapamatovala.
BE DŽI-JEON VYBRALA KWON KI-HU
Mou volbou byl Seong-bo.
Rozhovor s ním jsem si užila nejvíc.
KIM MIN-SEOL VYBRALA HONG SEONG-BOA
Vidíte? Já to říkal.
Oba byli jasní.
- To jo. - Ano.
Vybrala jsem Džong-hoona, protože je nejblíž mému ideálnímu typu.
KIM HJE-DŽIN VYBRALA DŽONG-HOONA
- Hlasy jsou rozděleny. - Vybrala Džong-hoona.
- Každý má jeden hlas. - Fajn.
Musí být znovu nervózní.
Hlasovala jsem pro Džong-hoona. Litovala bych totiž,
že jsem ho víc nepoznala.
LEE SI-AN VYBRALA DŽONG-HOONA
Hlasovala jsem pro Seong-boa,
protože působil opravdověji.
KIM A-RIN VYBRALA HONG SEONG-BOA
Pokud s ním strávím nějaký čas v Pekle,
mé city se mohou změnit.
Proto jsem se tak rozhodla.
Rozhodne tento hlas.
Jou-džin je nepředvídatelná, viděli jsme ji při všech rozhovorech.
- Se všemi. - Jo.
Myslím, že vybere Džong-hoona.
Mohl by to být i Seong-bo.
Bude to Džong-hoon.
- Bude to on. - Souhlas.
Dveře se otvírají.
Kdo je to?
Kdo?
- Díky. - Gratulujeme.
Je to Džong-hoon.
Dostal polovinu hlasů.
Musíš být šťastný.
To jsem.
Díky.
Taková úleva.
Jo.
To je úžasné.
- Je hezký, když se směje. - Jo.
Je to drsňák s jemnou stránkou.
Když se usměje, má neočekávané kouzlo.
Je to roztomilé.
Nyní sestavíme páry, které půjdou na rande do Ráje.
To ne, role se vyměnily.
- Jsem zvědavá, koho vybere. - Jo.
An Džong-hoone.
Prosím, vyber dvě ženy,
se kterými bys chtěl jet do Ráje.
- Dvě? - Co?
- Dvě ženy… - To zní zábavně.
Určitě to budou Jou-džin a Si-an.
Určitě pojede Si-an.
Bude to mezi Jou-džin a Hje-džin.
Jou-džin hodně chválil, řekl, že má krásný úsměv.
Hje-džin taky řekl,
že vypadá jako obživlá panenka Barbie.
Dvě ženy,
se kterými bych chtěl jet do Ráje, jsou…
Kim Hje-džin.
A Lee Si-an.
Ty si vybírám.
Ano, je to tak.
Ale chudinka Jou-džin.
- Tentokrát její úsměv nezabral. - Ne.
Tak proč jí říkal, že ho má krásný?
PEKLO
To už je večeře?
- Najezme se tady, ať jsme ve stínu. - Jo.
Stín je tady.
Sedneme si do řady?
- Jo, sedneme. - Dobře.
Co je to za večeři? Já se z toho zblázním.
Dobrou chuť.
- Díky. - Dobrou chuť.
Díky.
Proč jsem jak bez života?
- Já taky. - Nemám energii.
Jaký asi ten nováček bude?
Asi někdo fyzicky zdatný?
- Sportovec? - Vysoký 190 cm.
Jestli má 190 cm…
Přijde někdo, kdo má všechno?
Jsem zvědavý.
- Kdo by to mohl být? - Viď?
Proč jsou všichni tak…
- Proč jsou tak skleslí? - Jsou tak sklíčení.
Protože tam nejsou holky.
- Někdo tu je. - Je tady.
Je tady.
Někdo jde i sem.
- Je tady? - Ano, podle plánu.
Musí tam přijít a vrátit je do života.
Myslím, že dorazí někdo energický.
Ať je to kdokoliv, mám pocit, že bude jedinečný.
- Nic netuší. - Nemají ponětí.
- Baví se o novém chlapovi. - Jo.
- Zničehonic. - Atmosféra se změní.
Kdo to je?
Ahoj.
- Sedni si. - Ahoj.
Bože.
- Pojď. Sedni si. - Ahoj.
Kdo to je?
Myslel jsem, že se někdo vrátil z Ráje.
Ale když přišla blíž,
byla to krásná cizinka, což mě překvapilo.
Ahoj.
Ahoj, jmenuju se Park He-lin.
- Je fakt krásná. - Páni, to je kráska.
Kdybych měla stručně popsat svou povahu,
jsem pohodářka, co si vše rychle přizná.
Ale jsem taky roztomilá a milá.
Mezi mé atraktivní rysy patří má výška a skvělá postava.
Jsem velmi společenská,
takže zvenčí můžu působit jako buldozer.
Ale když jsem s někým, kdo se mi fakt líbí,
znervózním a jsem trochu nemotorná.
Když flirtuju
a ten muž se stydí a červená,
rozbuší se mi srdce.
- Ahoj. - Můžu si sem sednout?
- Sedni si sem. - Dobře.
Sedni si sem.
Má exotické rysy a je neuvěřitelně krásná.
Možná je tu úplně nejkrásnější?
Její vzhled na mě udělal silný dojem.
Měla obrovské a krásné oči.
Myslím, že atmosféra v Pekle se rozhodně dost změní.
Jak se jmenuješ?
Park He-lin.
A je to „He“, ne „Hje“.
Ano.
- Těší nás. - Mě taky.
Atmosféra se úplně změnila. Jen jsme tu takhle seděli.
- Hodně se směje. - To ano.
Je horko.
Večeřelas?
Jen jsem před cestou obědvala.
Tak si dej tuhle.
V tom případě…
Dáš si něco k jídlu?
Jen poprosím o sklenici vody. Díky.
Je rychlý.
Odkdy jsi takhle rychlý, Te-hwane?
Proč je tak aktivní?
- Strašně jsme se nudili. - Aha.
Když jsi tady, usmíváme se.
- Čekali jsme nového chlapa. - Jo.
- Byli jsme si tím jistí. - Naprosto.
Proč?
Protože je tu pět mužů a šest žen.
Takže tamodtud možná přijdou dva muži…
Je to možné.
Co myslíš tím „tamodtud“?
Všechny ženy odjely do Ráje.
Jen ženy?
Všechny.
Fakt?
Takže jsme tu dnes sami?
Kdo ví?
Můžou přijet další.
Těžko říct.
Asi fakt těžko říct.
Naše předpovědi byly mimo.
Co jste ještě předpovídali?
„Dorazí statný chlap, který bude vysoký 188 cm.“
- Minimálně 188 cm. - Jo.
- Minimálně 190 cm. - A svalouš.
Upřímně? Měla jsem radost.
Jsou tu teď jen chlapi.
Řekla jsem si: „Možná lépe vyniknu.“
Jen jsem s nimi chtěla co nejdřív mluvit o samotě.
Jeden sedí na můj ideální povahový typ a druhý na můj vzhledový.
Ty dva chci poznat lépe.
Co na ni říkáš?
První dojem udělala zatím nejlepší ze všech.
- Jo. - Myslím…
Jako nová hráčka bude skvělá.
Viď? Je taky moc bystrá.
- Pro chlapy je hodně líbivá. - Jo.
To tedy je.
Má super povahu a skvěle reaguje.
Vypadá to, že je i iniciativní.
A vzhledově? Co její vzhled?
Co se týká vzhledu,
blíží se mému ideálnímu typu.
Jo, vypadá jako tvůj typ.
Má sexy a zároveň roztomilou energii.
- Tuhle energii? - Jo. Tak proto.
Vzhledově je nejblíž mému ideálnímu typu.
Je naprosto okouzlující.
Jak jsme se fotili na ten polaroid…
Je nějaký důvod, proč jste takhle v řadě?
Ne.
Co máme dělat?
- Jít k sobě? - Řekni, co chceš…
Mám to vyfotit odsud?
Půjdu dozadu.
Dobré?
Dva, tři.
Vypadala jako celebrita na focení.
Jo, taky mi přišla jako celebrita.
Je to úžasné.
- Je jiná. - Pohodářka a navíc má styl.
Holky o tom nevědí.
Jo. To je trochu…
- Budou z toho nervózní, co? - Je to konkurence.
Taky myslím.
Takovou energii nemá žádná z žen.
Džong-su tak snadno a rychle nikomu nepropadne,
ale řekl, že je jeho ideální typ.
A místo toho, aby byla odtažitá,
je společenská a s ostatními dobře vychází.
- Což jí dělá ještě atraktivnější. - Jo.
- Ahoj. - Viděl jsem, že sis vzala jen pivo.
- Úžasné. - Je to jen…
Asi jsi nemohla jíst, když jsme mluvili.
Panečku.
- Potom… - Jo?
Abys pak neměla hlad.
Může to být tvá poslední večeře.
Co myslíš?
Trochu jiné, než jsi čekala?
Ano.
- Proč mluvíš formálně? - Jo.
PŘED HODINOU
- Všichni pořád mluvíte formálně? - Ano.
Ještě nevíme, kolik nám je a tak.
Mluvme neformálně.
Fakt?
Ale…
Jsi si tím jistá?
Do toho.
- Tak trochu… - Jo.
Tohle jsem potřebovala.
Jo.
Je tu teplo.
- Dokud nefouká, je to fajn. - Přesně.
- Už je tma, tak nevidíme výhled. - Jo.
Během dne je to krása.
- I když toho moc k vidění není. - Jo.
Ale já nemám zlý výhled.
- Výhled. - Výhled.
- Panebože. - Co je?
- Jsem tak dojatá. - Počkej.
- Líbí se mi to. - Posuň se.
- Chci vidět tamten výhled. - Fajn.
Jak bylo v Ráji?
V Ráji?
Hezky.
Bylo tam hezky?
Jak ses tam dostal?
Díky okolnostem.
- Okolnostem? - No, to asi ne.
Chtěl jsem tam jet.
Vážně? „Okolnosti?“
Džong-su se rád vyhýbá přímým odpovědím.
Co tě štve, Da-hee?
- Tak to není. - Proč jsi naštvaná?
- Chce udělat dobrý dojem. - Jo.
- Ale ta výmluva byla slabota. - Jo.
Proto se pak opravil.
Tak moc se mu He-lin líbí.
Ale rozhodně záleží na tom, s kým tam jedeš.
Byl jsem dvakrát…
- Bylo to úplně jiné? - Jo.
- Úplně jiné. - Jo.
S jednou holkou jsme se vrátili jako dobří přátelé.
- Dobří přátelé? - Dáváme si herdy do zad.
- Takhle. - A s tou druhou?
Hodně jsme si povídali.
Aha.
Jaká je?
Má jinou energii než ty.
Je mírná?
- Trochu. - Čistá a nevinná?
Takovou energii?
Ta tvoje je jiná?
Já…
bych se nevinnou nenazvala.
Jo.
Mám moc otázek?
Vůbec ne.
Jsem prostě zvědavá.
Vítr ti rozfoukává vlasy. Jsi v pohodě?
Není třeba je upravovat.
- Dohlédneš mi na ně? - Dobře.
Budu je kontrolovat.
Fajn.
Takže ještě nemáš o nikoho zájem?
No…
Pořád se ještě poznáváme.
- Jo. - Upřímně? Zrovna jsem přijel z Ráje.
Včera jsem spal v Pekle poprvé.
Někoho jsem poznal teprve včera a ani jsem se všemi nemluvil.
- Takže… - Fajn.
Žena, která mě zajímá…
Jo.
A co ty?
Totéž. Vlastně…
Mám pocit…
Džong-su…
Mám pocit, že jsi starší než já.
Jen tipuju. Promiň.
Co se týká vzhledu, jsi nejblíž mému ideálnímu typu.
- Fakt? - Jo.
Když se usměješ, máš ďolíčky nebo…
Jak se jim říká?
- Vrásky od smíchu? - Ďolíčky?
Jo, líbí se mi ty ďolíčky i tento typ obličeje.
Díky.
A máš to.
Jsem zmatený.
- Fakt? - Cože?
Fakt? Přehnala jsem to?
- Ale upřímně… - Jo?
Vzhledově jsi ze všech, co jsem tu poznal,
nejblíž mému ideálnímu typu.
- Fakt? - Jo.
A jaký je vzhledově tvůj ideální typ?
Nevím.
- Jen myslím, že jsi krásná. - Fakt?
Hezké.
Viď?
Tak proto…
Měli bychom si víc promluvit.
Jo, to měli.
- Musíme se poznat. - Jo.
Jdu na to moc rychle?
Ne, to my musíme.
Je potřeba jednat rychle.
Jo.
Myslím, že musím.
Souhlas. Proto jsem ti to řekl.
Sebral jsem odvahu.
Za lásku musíš bojovat.
To dělám, ne?
Ano.
Tak jo.
Co je?
Nabírá to grády, co?
Vážně.
Kdyby se přede mnou jako před chlapem někdo jako He-lin choval takhle rozkošně,
- uchvátilo by mě to. - Přesně.
Jsou oba krásní, takže s tímhle musí mít
spoustu zkušeností.
Proto působí tak přirozeně a zkušeně.
Není v tom žádná nemotornost ani stydlivost.
Jo, protože jsou tak krásní,
mluví o svých pocitech otevřeně a neskrývají je.
- Ale… - Myslím…
Ještě neznáme její povahový ideál.
Jo, uvidíme.
- Jo. - Ano.
Prozatím to mezi nimi skvěle jiskří.
Ahoj.
Cos dělal?
Jen jsem trpělivě čekal.
Tak jaké to tu je?
Je tu někdo, kdo k tobě pasuje, a chceš ho poznat?
Pokud mám být upřímná…
Dong-ho… Jak ti mám říkat?
Jen Dong-ho?
Jak ti to vyhovuje. Neformálně.
Pan Dong-ho.
To je moc formální. To se můžeš rovnou klanět.
Povahově jsi zanechal dobrý dojem.
Nejlepší ze všech.
Takže…
Jen jsem přemýšlela…
Ty rozhovory byly delší, než jsem čekala.
Tak jsem si říkala, jestli si s tebou mám promluvit až jako s posledním.
Jako hlavní chod?
Nebo jako chuťovku?
Co to plácáš?
Dělám si srandu.
Bylo to vtipné.
Zvažovala jsem to, ale chci to co nejvíc urychlit.
Ale bylo to fascinující,
protože kluci už si byli blízcí,
ale tys to nijak nehrotila.
Přijde mi to fascinující a přitažlivé.
Cítím to tak od začátku.
- Jak bys popsal svou povahu? - Já?
Jo, buď upřímný.
- Co myslíš? - Celou dobu jsem upřímný.
Všichni chceme podvědomě udělat dobrý dojem.
Třeba já.
Nepopírám, že to taky dělám.
Normálně bych seděl takhle.
Ale našel jsem si to na netu.
- Normálně… - Proč sis to hledal?
Hledal jsem „cool chlapské pózy“ a našel tuhle.
- Co to je? - Sedět zpříma.
- Takhle? - Jo.
Prý se má sedět takhle, tak fajn.
- On si to vyhledal? - Fakt?
Aha.
Takhle?
Každopádně…
Moje povaha…
Myslím…
Když mi na něčem záleží, jsem perfekcionista.
V práci i ve vztazích.
Jakmile se něčemu oddám, soustředím se jen na to.
A co ty? Jakou myslíš, že máš povahu?
Opačnou, ale myslím, že o to je to lepší.
To je fakt.
Co se týká práce,
chci vždy udělat hromadu věcí.
Vždy jsem potřebovala mít vedle sebe někoho,
kdo mě bude držet při zemi.
- To je zajímavé. - Jo.
Když vidím, jak se bavíš a v pohodě mluvíš s muži,
myslím, že budeš vycházet i s ostatními ženami.
Nikdo tě zatím nezaujal?
Spíš jde o to, že ten, kdo tě zaujme,
ti nemusí vždy dokonale sedět.
Pravda. A je to teprve chvilka.
Mám sklon se k něčemu zbytečně přimotat.
S emocemi to tu mám jak na horské dráze.
Požádal jsem i o radu ostatní.
Jenže ti obvykle vše řeší na pohodu.
Já řeším ji a mám pocit, že to musím dotáhnout do konce.
- Tak čekám na ni. A pak… - Tak kdo to je?
- Tak to bylo. - Kdo to je?
Bylo.
- A pak… - Kdo to je?
- Tak to bylo. - Kdo to je?
Bylo.
- Čtvrtý den… - Dělám si srandu.
Jsem z tebe zmatený.
Zaskočilas mě.
Dong-ho je roztomilý.
Nedává to.
Jo, Dong-ho má takové roztomilé kouzlo.
Muselo to být těžké.
- Není. - Ty minulé tři dny. Nelži.
Tak je to Peklo.
A teď?
Teď je to…
Zase jsem tě zaskočila?
He-lin a Dong-ho mají na svém rande jiný typ kouzla.
Tohle rande mě baví víc.
A to pravděpodobně kvůli tomu,
že ať Dong-ho mluvil s kýmkoliv, vždy měl kamenný výraz.
- To je fakt. - Nenechal se rozhodit.
Až teprve He-lin ho dostala.
Byl zmatený.
Obličej se mu rozzářil a začal se usmívat.
- Jo. - Pohled se mu zjemnil.
To je…
Myslím, že na A-rin zapomněl.
Vymazal ji.
V podstatě má v očích srdíčka.
RÁJ AN DŽONG-HOON A LEE SI-AN
Vypadá to lahodně.
- Dobrou chuť. - Tobě taky.
Musíš mít hlad.
Ano, velký.
Vypadá to lahodně.
Kolik ti je?
- Třicet… - Třicet dva.
- Aha. - Ano.
Co děláš za práci?
Jsem majitel restaurace.
Patří mi restaurace v Apgudžeongu.
Aktuálně vedu dvě restaurace.
V prvním patře máme hospodu s hongkongskou fusion kuchyní.
Ve sklepě je hospoda inspirovaná japonskými restauracemi.
AN DŽONG-HOON, 32 LET MAJITEL RESTAURACE
Proč sis mě vybral?
Těch deset minut
mi nejrychleji uteklo s tebou.
Jako by to byl okamžik.
- Fakt? - Ano.
Nejrychleji ze všech.
Byla to velká škoda.
Chtěl jsem s tebou mluvit déle.
Byli jsme poslední, viď?
Ano.
- Jaký jsi ze mě měl první dojem? - První dojem?
Z tebe jsem ho měl nejlepší.
- Fakt? - Jo, zářivě ses smála.
Bylas uprostřed.
Viděl jsem někoho v bílém, kdo se na mě zářivě smál.
Bylas to ty, Si-an.
Proto jsem si řekl, že by to mohla být zábava.
Chtěl jsem s tebou jet do Pekla.
- Budeme… - Budeme mluvit neformálně?
- Jasně. - Pojďme na to.
Dobře.
Když jste se předtím
všechny střídaly, nemohl jsem se dočkat, až si popovídáme.
- Fakt? - Jo.
Jo, nemohl jsem se dočkat.
- Jsi tak upřímný. - Jo.
Chápu.
Moje rande se Si-an bylo zpočátku trochu rozpačité,
ale jak jsme řekli svá povolání a mluvili neformálně,
bylo to pohodové a zábavné.
RÁJ AN DŽONG-HOON A KIM HJE-DŽIN
- Máš ráda rajčata? - Miluju je.
Fakt?
Nakrájím ti je.
Díky.
Mám nakrájet tyhle dvě?
Proč sis mě vybral?
Obvykle se na vzhled nezaměřuju,
ale tys mi přišla nejkrásnější.
- Fakt? - Jo.
Takže…
Budeme mluvit neformálně?
Jasně.
Myslím, že tak se rychleji sblížíme.
Naprosto souhlasím.
- Jo. - Rozhodně.
Čím víc si budeme povídat, tím víc se postupně poznáme.
Ale z prvního dojmu jsem usoudil:
„K té bude těžké se přiblížit.“
To jsem si pomyslel.
Ty…
Abych byl upřímný…
Víš, jak jsme předtím měli to občerstvení?
- Dezerty? - Jo.
„Občerstvení.“
Tak tomu říkám v práci. Měli jsme ty dezerty.
Kromě tebe si nikdo jiný ani nekousl.
- Fakt? - Jo.
Byly tam pro nás k jídlu.
- Jo, přesně. - Tak moc jsem je chtěla sníst.
Jo, a když jsem tě sledoval při jídle, přišlo mi to roztomilé.
Přišlo mi to roztomilé.
- Fakt? - Jo.
Jaké to v Pekle je?
V Pekle?
Nejdřív se najez.
- Dobře. - A napij se vody.
Vypadalas odměřeně.
Vypadalo to, že jsi ten typ,
ale snažila ses, aby mi bylo příjemně.
To na mě udělalo skvělý dojem.
Těším se i na Peklo.
S tím výhledem na oceán to musí být romantické.
- Je tam zábava. - Ano?
- Jo, bude to legrace. - Taky…
Jo, moc se těším.
Rande s Hje-džin bylo od začátku pohodové.
Byla skvělá posluchačka a snadno se s ní povídalo.
Pobavili jsme se.
Džong-hoon má tak jedinečné kouzlo.
Jeho tvář vypadá z každého úhlu…
- Jinak? - Jo.
Máš pravdu.
Má tolik podob.
A taky vypadá úplně jinak s brýlemi a bez nich.
Trochu mi připomíná ASMR videa.
- Mluví pomalu a tiše. - Přiměje tě k soustředění.
Mluví pomalu, takže se soustředíte.
Je to tak uvolněné.
Džong-hoon šel na rande se Si-an i Hje-džin.
Kdo myslíte, že se mu líbí víc?
Nevypadá to, že by se k někomu přikláněl, zatím nevím.
Přesně. Přijde mi, že se mu obě líbí stejně.
Myslím, že si u obou nechává otevřené možnosti.
- Kopíruješ Džong-hoona? - Ano.
Mluvme také tiše.
Aby se lidé soustředili.
Fakt to funguje.
5. DEN
PEKLO 13:00
Nezvládnu ani oloupat tu bramboru.
Čekal jsem na Si-an a Min-seol.
Předpokládal jsem, že dámy, které odjely do Ráje, se dnes vrátí.
Čekal jsem na Si-an, ale nepřijela.
V Ráji jsme byly tak šťastné, co?
- Bylo to fajn. - Moc fajn.
Ahoj, Peklo.
- Ahoj. - Jsme zpět.
Jsou zpátky.
Už jdou.
Ale jsou tu jen tři.
Proč?
Co se to tu děje?
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj.
Jak jste se měli?
- Kde jsou ostatní? - Co se děje?
- Proč jste tu jen tři? - A ostatní?
Máme vám co vyprávět.
- Co? - Pojďte dál.
Stalo se něco?
Taky vám budeme vyprávět.
Něco se stalo.
- Sedněte si. - Co se děje?
- Vydrž. - Jedly jste?
Ne, máme fakt hlad.
To vypadá lahodně.
Vidíme se často.
Máš pravdu. Vidíme.
Často.
Hned po návratu to vypadalo, že mě Džun-seo rád vidí.
Možná proto, že to tak trvalo?
Vypadal trošičku nadšeněji než obvykle.
Alespoň mi to tak přišlo.
Vysvětlíte nám, co se stalo?
Jo.
Když jste odjely…
- My? - Jo.
Když jste odjely…
- Nová holka… - Holka…
- Najednou přišla. - Jedna.
Fakt? Nekecáte?
Odjela do Ráje se dvěma kluky, co tu nejsou?
Jo, odjela se dvěma z pěti kluků.
Dong-ho a Džong-su odjeli.
- Dong-ho a Džong-su. - Ráno odjeli.
- Ráno? - Jo.
DNES RÁNO
Konečně.
Letíme.
Ano.
Jaké to je mít po svém boku dva chlapy?
Skvělé.
- Jdeme na to. - Konečně, pojďme.
- Jdeme na to. - Moc se těším.
- Dneska? - Dnes ráno.
- Dnes ráno? - Před chvílí.
Byla jsem si jistá, že tu Dong-ho bude, až se vrátím.
Chtěla jsem si s ním po návratu víc promluvit.
Ale přišlo zklamání.
Zajímá mě Te-hwan, takže se mi ulevilo,
že je pořád tady.
- Musíš být nervózní. - Vážně.
Když jsem tu, trochu nervózní jsem.
„Neprozradit práci ani věk.“
PRAVIDLO PEKLA NEPROZRADIT PRÁCI ANI VĚK
Počkat, cože?
- Jsou tu. - Jsou tu.
Ahoj.
Jsou tu.
Jsou zpátky.
Vypadají vážně přátelsky.
- Ahoj. - Ahoj.
- Já myslel, že je to Džong-su. - Viď?
Jsem Džang Theo. Těší mě.
- Ahoj, jsem An Džong-hoon. - Džong-hoon.
- Těší mě. Jsem Juk Džun-seo. - Ahoj.
- Ahoj.
Jsem Kim Te-hwan.
- Jsem Džong-hoon. - Džong-hoon? Těší mě.
Těší mě. Kam si mám sednout?
Je tu volno?
Tam je volno. Sedni si sem.
Mám se přesunout tam?
Díky.
Má super fyzičku.
Kdybych stál proti němu, asi bych prohrál,
tak si musím dát pozor.
Chce se prát?
- Bože! - O to jde?
Proč myslí jen na boj?
- Je tak vtipný. - Vážně.
Je na prahu bitvy.
Připravený k boji.
Nově přijel Džong-hoon, ale já nejsem ani obezřetný, ani znepokojený.
Každý jsme atraktivní úplně jinak.
Takže pochybuju, že se střetneme.
Když Džong-hoon přijel,
během představování jsem se díval na Si-an.
Tečka.
- Cos dělal? - Myslel na tebe.
Vážně.
To je otrava.
Kde jsou ostatní kluci?
Všichni poslouchejte.
- Prý sem přišla nová hráčka. - Jo.
Je tu nová hráčka.
Cože?
A odjela se dvěma kluky.
- S kým? - Odjeli Džong-su a Dong-ho.
Aha.
- Dong-ho a Džong-su. - Aha.
Kdy odjeli?
- Dnes ráno. - Dnes ráno.
Vzbudili jsme se a byli pryč.
- Byli pryč? - Jo.
- Určitě se zítra vrátí. - Chápu.
Když odjeli dnes, budou zítra zpátky.
Pořád myslí na Džong-sua?
- Musí k němu něco cítit. - To ano.
Fakt? Pořád?
Džong-su…
Snažila jsem se být v klidu.
Má dobré způsoby
a dokáže ženě dodat pocit výjimečnosti.
Takže mi to trochu vadilo.
Požádá ji, aby mu dala masku
nebo jí bude masírovat ruce, až jí bude ve vrtulníku špatně…
Nechci, aby to dělal.
Vážně?
Její city zesílily.
Myslím, že se snažila jít dál, ale nešlo to.
První zážitek zanechal intenzivní dojem.
- Máte ubrousky? - Jo.
- Dojedls, Džun-seo? - Co?
- Dojedls? - Jo.
Moment.
- Pokecala ses? - Díky.
Copak?
- Co to je za drama? - Neviňátko.
Vypadá tak moudře.
Ale to vypadá, že Si-an už k Džong-suovi chová silné city.
Takže pokud Džun-seo nepřidá, může mít problém získat ji zpět.
Theo je mimochodem taky oddán jen jí.
Jo. Si-an je tak oblíbená.
Jo.
Zajímají se o ni čtyři muži.
Co bude Theo dělat?
Je tak vytrvalý. „Cos dělal?“ „Myslel na tebe.“
Jo, to bylo trochu moc.
Pokud si nedá pozor, začne znít jako robot…
Nebo to může znít moc pochybně.
Přesně tak.
Theo taky spěchá.
- Ale je opravdový. - Jo.
Vynahradíme si zábavu, kterou jsme neměli včera, Te-hwane.
Ta vodní pistole má ránu.
Tak takhle se střílí.
Tak se to dělá, Te-hwane.
Jsi statečná.
- Chceš potíže? - O nic nejde.
Jak odvážné. Vlezlas rovnou do vody.
No…
- Rád tě vidím. - O co tu jde?
Milují vodu jak tuleni.
Chci na to vylézt.
Jdeme na to.
Raz, dva, tři.
- To ne. - Překlopils to, co?
Překlopils to.
Fajn.
Min-seol.
Myslí si: „Bavíte se?“
Tohle je lepší. Nepřeklopí se.
Vylez tam jak mořská víla.
- Jak? - Polez.
To je ono.
- Hezky. - To bolí.
Hele, škrábla ses sama.
- Jo. - V pohodě?
Ne, ani ne.
Budeš v pohodě?
Jo. Počkat.
Počkat. Ať si hezky sednu.
Vydržte.
Když se Džun-seo poflakoval kolem Si-an…
„Poflakoval!“
„Poflakoval.“ To je tak legrační.
Když se Džun-seo poflakoval kolem Si-an,
řekla jsem si: „Jasně, jen ji poznej.
Nikoho zábavnějšího než mě nenajdeš.“
To je fakt dokonalé.
Co to děláš?
Hej.
Jaks mě mohla chytit za vlasy?
- Počkej. - Už tak dost řídnou.
Vydrž.
Pozor. Bráním se nohama.
- Co to děláš? - Nevím.
Hej, netvař se tak žárlivě.
- Co? - Nemám opalovák.
Cos říkal?
Nejsou moje?
Jsou tvoje?
Co to děláš?
Všechny vypadají stejně.
Půjčím si je.
- Do toho. - Jsou Džun-sea?
- Asi jo. - Vezmi si i tyhle.
Mám ti je podržet?
Došlo mi, že nejvíc se směju, když jsem s ním.
Směju se bez přemýšlení.
Jsem teď tak frustrovaná.
Je tak rozkošná.
- Vážně je. - Tak roztomilá.
Máme tu ovoce…
- V pohodě? - Co?
Neprochladla jsi ve vodě?
- Mrznu. - Ano?
Vyfotíme jen tebe.
- Jen mě? - Jo.
- Stydím se. Spíš rád sám fotím. - Foťák?
Mám tě vyfotit?
Jo.
To bylo moc rychlé.
Ne, bude super.
Byl to dobrý úhel. Letecký záběr.
Hje-džin, kuk na mě.
To mě dostalo.
Mě taky.
- Viď? - „Hje-džin, kuk na mě.“
Hje-džin, kuk na mě.
To by udělal partner.
Jo, jsou vážně jako pár.
„Hje-džin, kuk na mě.“
Jdeme jíst.
- Co je dnes k večeři? - Otevřeme to.
Co je to? Vojenský guláš.
- Vojenský guláš. - Ano! Něco pikantního.
Díky.
Čím mám nabrat rýži?
- Čím? - Je tam.
Je tam.
Lopatka na rýži.
Nebyla tam.
- Neviděla jsem ji. - Není nádobí tam?
Máš pravdu.
Máš tunelové vidění?
Je přímo tady.
- Hotovo? - Jo.
Vezmi ještě jednu.
- Nejdřív rýži? - Jíš hodně rýže?
Jo.
- Chceš hodně? - Jo.
- Ještě? - Ne.
Sněz to. Byls taky plavat.
Dobře.
Kolik chceš?
- Trochu. - Trochu?
- Jo. - Jak trochu?
- Až sem. - Půlku misky?
Chceš víc rýže?
Je jak štěně.
Theo je oddaný pouze jí.
Máš ráda šunku?
Jo.
Nandám ti misku.
Kolik šunky si dáváš?
Jsem masožravec. Tady máš.
Mám takový hlad.
Mám hrozně málo.
- Je to málo. - Viď?
- To je… - Dej mi to.
Dej mi to.
- Někdo řekl, že moc nejíš. - To není fér.
Máš hromadu rýže.
Viď?
Kdo nandaval Džun-seovi polévku?
Kdo mi nandaval?
Opatrně.
Dobře.
- Proč jsem sem chodila? - Viď? Díky.
Směšné.
- Díky za jídlo. - Dobrou chuť!
Páni, někdo mi nandal hromadu rýže.
Snězte to.
- Vážně ti to chutná. - Co?
Je to dobré.
- Chceš? - To byly křepelčí vejce?
- Jo. Chceš? - Jedno si dám.
Jsou fakt dobrá.
Díky. Pak ti jich seženu víc.
- Najdu je všechna. - Jsou fakt dobrá.
Vyškrábnu je do posledního.
To nám vždy dojdou přílohy?
- Máme kimči. - Kimči.
- Kimči? - Neuvěřitelné.
Dojdu pro něj.
- Džun-seo je tak aktivní. - To je.
Tohle kimči je tak dobré.
Sněz to.
- Podáš mi ubrousky, Te-hwane? - Jasně.
- Dám ti jich hodně. - Jo, to stačí.
Díky.
Ale proč jen pro mě a Hje-džin?
Co?
Dosáhnu jen k vám.
Co to bylo?
Viděli jste ten konec?
- Ten hrnek. - Nenápadně.
Posunul jí hrnek.
- „Taky jsem něco udělal.“ - „Taky pomáhám.“
Zmeškala jsem to.
- Bál se, že jí ten hrnek překáží. - Jo.
- Roztomilé. - Hele.
Posunul ho o centimetr.
- „Ano, něco jsem pro ni udělal.“ - Vážně.
Proč jsou tak rozkošní?
To je šílenost.
- To je sranda. - Miluju to.
Když se vám někdo líbí, začnete se chovat roztomile.
Je smutné, že my ty okamžiky vidíme,
ale osoba, pro kterou jsou určené, ne.
- Si-an si nevšimla. - Jo.
- Nevšimla. - Ne.
Myslím, že Si-an se nelíbí Džun-seo ani Theo.
- Si-an? - Jo.
Ale šla Džun-seovi přidat jídlo.
- To je spíš přátelské gesto. - Fakt?
Myslím, že její srdce má Džong-su.
K Džun-seovi nic necítí?
Myslím, že ano.
Vůbec ne.
- Ani trochu? - Fakt?
Vůbec.
- Nula. - Je to přátelství.
Jsou jen přátelé?
Vůbec to mezi nimi nejiskří.
- Fakt? - Vůbec.
Naprostá nula.
Ale pak je tu Theo, který pokukuje po Si-an…
- Stejně jako Džun-seo. - A Džun-seo.
- A Min-seol pokukuje po Džun-seovi. - Jo.
Vše je propletené.
Je to tak složité.
Co je to?
Co tu máme za dobroty?
Úžasné.
Sladké brambory!
Jsou dobré. Trochu rozmočené, ale pořád dobré.
Užíváte si to.
Nejste plní?
Chceš něco?
Jen trochu tohohle.
Chci si taky promluvit.
- Co? - Chci si promluvit.
- Tak si pospěš a jdi. - Co?
Buď chlap a řekni: „Hej, jdeme.“
Ne, o to nejde.
O čem to mluvíš?
Chce mluvit s ní, co?
Si-an má dost napilno.
O čem to mluvíš?
- V pohodě. - Pojď sem.
Dobře.
Kde nefouká?
Místečko jen pro nás.
Už je to dlouho.
- Trochu mi to chybělo. - Já ti chyběl, co?
Trochu.
Když jsi tu včera nebyla, nepromluvil jsem.
Včera?
Včerejšek byl…
Ptali se, proč jsem tak ticho.
Prý jsem se vzchopil, když ses objevila.
- Upozornili na to. - Fakt?
Včera jsem se na to díval. Krása, co?
Taková krása.
Jo.
Půjdeme do vlaku?
- Co? - Podíváme se na západ tamodtud?
To zní dobře.
To je taková krása.
- Je mi zima. - Jo? Proto jsem vzal dvě.
Fakt? Co to je?
- Mé mikiny. - Proč dvě?
Bude lepší, když ji přes sebe přehodíš.
- Jo? Aby ti bylo teplo. - Jo.
Do toho.
Můžeš ji nosit jako přehoz.
Takhle.
Můj krk je trochu…
Sluší ti.
- Díky. - Úplně můj styl.
Jo, díky.
- Udělej si pohodlí. - Takhle.
- Na zdraví. - Na zdraví.
- Co je? - Proč se díváš na mě?
Díval jsem se na západ a bylas tam ty.
- Jo. Taky se na něj dívám. - Jo.
Je to moc krásné.
- Viď? - Jo.
Taková krása.
Řekl jsem: „Taková krása.“
Co?
Díky.
- Mluvil jsem o západu slunce. - Jo?
Rád to po dlouhé době slyším.
- Je to dlouho. - Viď?
Přijde mi, že konečně pouštíš ven vše, cos v sobě zadržoval.
Kdybych se takhle choval před ostatními, mohlo by ti to být nepříjemné.
Tak jsem mlčel.
- Nesouhlasíš? - Jo, udělals dobře.
Včera jsme se ani nerozloučili.
- Určitě jsem ti chyběla. - Jo.
Jo.
Máš pravdu.
- Odjela jsem, aniž bychom se viděli. - Jo.
Jak ti bylo? Byls nervózní?
Ne. Proč bych byl nervózní?
Proč ne? Přijel nový hráč.
Vypadám snad nervózně?
Bože, ty jsi otrava.
Najedla ses v Ráji dobře?
- V Ráji? Jo, moc dobře. - Jo.
- Bylo to tam jiné než se mnou? - Úplně.
Ale…
naše jídlo chutnalo lépe.
Jak roztomilé.
Stydím se.
- Fakt? To se mi líbí. - Jo.
Ne, v tomhle smyslu ne.
- Ty jsi tak… - Chápu.
Když jsem se včera umyl, strašně jsem se nudil.
Jo.
Ale ty kytky byly tak krásné.
Tak jsem si řekl, že ti jednu utrhnu.
Jenže tam byly pevně přidělané a nešlo to.
Tyhle kytky?
Jo, takové.
Ale jednu se mi utrhnout povedlo.
- Proč? - Abych ti ji dal.
Tvůj prsten.
Ukaž mi ho.
A tady máš květinový.
Není to krása?
Já věděl, že budeš takhle reagovat. Proto jsem to udělal včera.
Fakt?
Co to je?
Nos ho a pak ho vyhoď, jo?
Vyhoď ho, než se vrátíme. Asi by se smáli.
- Nevyhodím. - Ne?
Ne. Budu ho nosit.
Kdy jsi ho vůbec vyrobil?
Včera večer.
- Šels sem? - Procházel jsem se tu sám.
VČERA VEČER
Ostré hrany jsem obrousil kleštičkami na nehty.
- Opravdová oddanost. - To vážně ano.
Je to tak dojemné.
- Jo. - Jo.
Vážně. Panebože.
Je roztomilý.
Nevěděl jsem, jestli mám.
Ale zmínila ses, že chceš romantický a šťastný život.
Jaký máš cíl? Jaký je tvůj sen?
2. DEN – VEČEŘE V RÁJI
Chci mít romantický a šťastný život.
To se mi líbí.
- Dobrá práce. - Jo?
Pamatoval jsem si to, tak mě napadlo, že neodmítneš.
Dobrá práce. Vážně.
Uznávám, že tohle je trochu opruz.
Jo.
- Dobrá práce. - Jo?
Jo. Dojals mě.
- Květinový prsten. - Květinový prsten.
Nebe zčervenalo.
- Je to krásné. - Viď?
Je.
Vyfotíme si selfie?
Jasně.
Raz, dva, tři.
Ještě jednou.
- Ne. - Proč ne?
Nechám si tuhle.
Nechám si ji jen pro sebe.
- Dám ti ji později. - Fajn.
To je romantika.
- Jo, to je. - On je fakt skvělý.
To je opravdová láska.
Myslím, že Si-an k němu něco cítí. Nebo ne?
Viděli jste ten její výraz, jak ji to pomalu uchvacovalo?
Byla opravdu dojatá.
Mně to tak trochu přijde jako klid před bouří.
Ale Theo je skvělý.
Tohle si myslím o Si-an.
Líbí se jí a oceňuje, jak Theo aktivně vyjadřuje své city.
Ale vypadá to, že chce víc poznat ostatní.
Zajímá ji Džong-su.
Mám pocit, že toho má plnou hlavu.
Ale Theo je skvělý.
Začínám být opilý.
Fakt? Tak zpomal.
Jsem červený?
- Nijak moc. - Fakt?
Proč mám pocit, že úplně hořím?
Fakt?
- Je ti zima? - Ne, v pohodě.
V pohodě? Chceš mou bundu?
Není mi zima.
Když tak ti dám vědět.
Podívám se.
Opravdu ti není zima.
- Pořád v pohodě. - Bez husiny.
Pořád dobré.
Řekni, kdyby ti byla zima. Mně je teď dobře.
Jaký jsi měla nejdelší vztah?
Nejdelší trval dva roky.
- Aha. - Jo.
A z těch posledních dvou každý trval rok.
Aha.
- Máme podobný vzorec. - Fakt?
Když mám vztah, soustředím se jen na něj.
Ve vztazích jsem byl vždy oddaný a vášnivý.
Já taky.
Zajímalo by mě, jak moc jsi byla oddaná.
Když se zamiluju, je to síla.
- Fakt? - Jo.
Ale to platí i o tom druhém.
- Fakt? - Taky je to síla.
Jo? Jsi tak okouzlující?
- Věříš si? - Samozřejmě.
Zatím jsem tu ze sebe ukázala 10 %.
Fakt?
- Tak mi ukaž trochu víc. - Dobře.
- Vytáhni to a ukaž. - Jo.
Mé srdce.
Ne? Ruším to.
- Jak milé. - To zrušení se povedlo.
Něco mě napadlo.
- Nosíš brýle? - Jo.
- Fakt? - Při řízení.
- Určitě ti sluší. - Fakt?
Zítra přijdu na snídani v brýlích.
- Fakt? - Jo.
Určitě ti budou slušet.
Nos to, co si myslíš, že ti nejvíc sluší.
- Chápu. - Jsem zvědavá.
Ty nosíš čočky…
- Jo, nosím. - Osm let, že?
Jak dlouho je nosíš? Deset…
- O tom jsem ještě nemluvila. - Fakt?
Cože?
Panebože.
Bože.
O tom jsem ještě nemluvila.
Fakt? Ne, ty…
Se kterou si mě pleteš?
Ne, když jsme si včera povídali ve tvém pokoji…
O osmi letech jsem vůbec nemluvila.
Už ho někdo sejměte.
Zmínila jsem vůbec, že nosím čočky? Nemyslím si.
S kým si mě pleteš?
- Promiň. - A přímo do očí?
Omlouvám se.
Asi jsem jen hádal.
- Fakt? - Jo.
- S nikým si tě nepletu. - Fakt? Dobře.
Mrzí mě to, tak se napiju.
- Trestný drink? - Jo.
Napijme se spolu. Na zdraví.
Ale od koho to slyšel?
Jen chtěl dokázat, že si o ní něco pamatuje.
Tak vytáhl něco náhodného, co někde zaslechl.
Spletl se.
Snažil se něco dokázat a nepovedlo se.
- Te-hwan působí jako mladší. - Rozhodně.
- Pořád chce něco dokazovat. - Jo.
Je to zřejmé. Snaží se předvést, jak je super.
Chce působit mužně.
- Dokud se Dži-jeon líbí, je to v pohodě. - Jo, záleží na nich.
- Bože. - Vypils toho hodně?
- Jen tuhle plechovku. - Fakt?
- Dopiješ ji? - Jasně.
„Jasně.“
Skuteční muži neustupují.
Tak neustupuj a pij dál.
Dobře.
Když jsme byli v Ráji, moc jsme si to užili, viď?
- Byla zábava. - Užil jsem si to.
Proto jsem na tebe pořád trochu myslel.
- Fakt? - Říkal jsem si:
„Třeba dnes nemá dobrou náladu.“
- Fakt? - Jo.
U oběda jsi byla tak potichu.
Takhle jsi seděla.
Kromě tebe jsem mluvila se všemi.
- Opravdu? - Jo.
Proč ne se mnou?
Přišlo mi, že se mi vyhýbáš.
Fakt? Věnoval jsem ti pozornost a ptal se, jestli jsi v pořádku.
- Kdy? - Nevšimla sis?
„Jsi v pořádku?“
„Sněz to.“
Fakt? To jsem netušila.
Víš, jak si pro sebe mumlám.
„Min-seol, sněz to.“
Přesně. Jak jsem to asi měla vědět?
Viď?
Byli jsme spolu v Ráji
a já ani nevím, žes mi řekl, abych to snědla.
Přesně tak.
Sledoval jsem tě.
Teď už budu mít oči i uši na stopkách,
tak v tom pokračuj.
Chápeš?
Jo.
To je tak srandovní.
- Ale… - Jo.
- Chceš říct něco vtipného? - Co?
Když jsme byli v Ráji, v podstatě jsem mluvila jen já.
- Jo. - Ale teď je to obráceně.
Protože jsem opilý.
Tos byl i tenkrát.
- Byl? - Jo.
- „Byl?“ - „Byl?“
„Byl?“
„Takže nemůžu?“
- Jsi vážně opilý? - Můžeš mluvit víc?
- Já? - Jo.
- Je to snazší, co? - Když hodně mluvíš, jsi okouzlující.
Nejde jen o to, že mluvíš.
Jsi navíc zábavná.
- To záleží, komu… - Ukaž tuhle stránku víc.
- Fakt? - Jo.
Když jsem tě dnes celý den viděla,
myslím, že…
- Teď vypadáš nejvíc v pohodě. - Fakt?
S tebou jsem nejklidnější.
- Já s tebou taky. - Jo.
Psychicky je mi fakt dobře a nic neřeším.
Přesně tak.
Když jsem s tebou, je to takový únik.
- Mám z toho mít radost? - A jsi fakt…
Víš, co se mi na tobě vážně líbí?
- Co? - No…
Nechtěl jsem to říkat.
Podle mých měřítek jsi na ženu…
strašně rychle nachystaná.
Bum a hotovo.
- S čím? - S chystáním.
- Myslíš makeup? - Jo.
To miluju.
To ji mělo potěšit?
Tváří se zajímavě.
A to je dobré?
To je úplně nejlepší, mrně.
Je to jedno z tvých pozitiv.
„Mrně?“
To mě teď začneš shazovat?
- To si zkus. - Hele, Min-seol.
Je to dobré.
- Fakt? - Jo.
Chceš mluvit ještě s někým?
Než odejdeš?
No…
Se Si-an.
- Se Si-an? - Jo.
Tak to bys měl jít.
Já vím.
Já si promluvím s Theem.
S Theem? Tak se prohodíme?
Jo, chceš?
Kde teď jsou?
- Tamhle. - Ano? Tak jdeme.
Ještě si chvilku povídejme.
Řeklas, že chceš jít.
Kdy jsem to řekla?
- Ptala jsem se, s kým chceš mluvit. - Fakt?
Min-seol asi něco došlo.
- Ten jeho tón a to „mrně“. - Řekl to.
Nevěřím, že je tak průhledný.
- Poznáte to z toho, co říká. - Jo.
Ale to se mi na něm líbí.
Mohl se zkusit na Min-seol pověsit,
ale on s ní neflirtuje.
- Jo. - Jo.
- Ukazuje… - Si-an má upřímně rád.
Je upřímný.
Tak co myslíš? Zatím jsi tu randila nejvíc.
- Jsem zvědavá, co na to říkáš. - Já?
- Proč jsi potichu? - Zaprvé…
Ani jsem neměla čas mluvit.
- Pořád jsi někde lítala? - Takže…
Je to pořád Theo?
Theo byl jediný, s kým jsem chtěla jet do Ráje.
To je fakt.
Nikdy z něj nejsem zmatená.
Jo.
Ale…
Částečně se mi pořád líbí Džong-su…
- Už zapomínáš, ale zas se objeví. - První…
To první rande v Ráji mě hodně ovlivnilo.
V každém případě ses přiklonila k Theovi.
Jo, to je pravda. Mé city se teď přiklánějí k Theovi.
Vážně. Theo na mě vůbec netlačí.
Myslela jsem si to.
Neptá se, jaká byla má ostatní rande
nebo o koho se zajímám.
„Líbíš se mi. Co ty?“ Nic takového.
- Když tohle slyšíš… - Vytváří to na tebe tlak.
- Je toho moc. - Jo.
Může to být nepříjemné. Ale on to nedělá.
Jen vyjadřuje své city.
Říká: „Líbíš se mi ty a jen ty.“
- To je vše. - Říká jen to.
Je to super. Líbí se mi to na něm.
V podstatě naznačuje, že je mu fuk, kdo se ti líbí.
Protože chce jen tebe.
Pořád se snaží, abych byla v pohodě.
Takové věci jsou dost dojemné.
Přijde mi to opravdové.
- Otvírá mi to srdce. - Jo.
Takže už tu nepotřebuješ s nikým jiným mluvit?
- Ne. - Je to jen Theo.
Jo.
Theo a… Ne, nikdo tady.
- „Nikdo tady.“ - Řekla: „Nikdo tady.“
Džun-seo už není v jejím hledáčku.
Asi ne. Překvapuje mě to.
- Je to trochu… - Nech toho!
Co to má znamenat?
- Si-an, kdes byla? - Já to viděla.
Kdes byla? Hledali jsme tě.
- Nelži! - Pověz jí to.
Chce si promluvit. Proto jsme přišli.
Fakt? Byla jsem tady.
Našli jsme ji tak snadno.
- To není zábava. - Viď?
Vy jste ji hledali?
Chceš další pití?
Jo, to je fuk.
„Jo, to je fuk.“
Takhle Džun-seo mluví s Min-seol.
- Jo. - To je fakt.
- „Jo, to je fuk.“ - Ten tón.
Jaký pár spolu takhle mluví?
Ty…
To nevadí.
Promiň za tu neformálnost.
Pokračuj. Už jsme se neformálně bavili.
Ten vánek je příjemně chladivý.
- Máš rozpuštěné vlasy. - Jo.
Než jsem sem jel, říkal jsem si, jestli se mám ostříhat.
Neudělal jsem to.
Ale teď už se vymkly kontrole.
Chtěla bych ti je zkusit narovnat.
- Jo? - Rozhodně.
Žehličku jsem zkoušel. Nefungovala.
- Ne? - Ne.
Pak ti je narovnám.
- Měla by ses určitě stavit. - Budou úplně rovné.
- Jo? - Jo.
Co zítra?
- Zítra? - Jo.
- Jasně. - Zítra ráno se stav.
Ty se stav.
- Já? - Jasně.
Jasně, já, protože já něco potřebuju.
To je fakt.
Dobře, to bych mohl.
- Jo, prostě se stav. - Přijdu.
- Dodáme trochu objemu? - Trochu.
- Určitě to potřebuješ. - Jo.
Zařídím to.
Jak se vede?
Zúžils výběr těch, co se ti líbí?
Kdo je to? Smím se zeptat?
Překlad titulků: Tereza Nesvačilová