LEE SI-AN
ČUNG JOU-DŽIN
KIM MIN-SEOL
BE DŽI-JEON
KIM HJE-DŽIN
KIM A-RIN
PARK HE-LIN
KIM TE-HWAN
KOOK DONG-HO
DŽANG THEO
KIM DŽONG-SU
JUK DŽUN-SEO
AN DŽONG-HOON
PEKLO PRO NEZADANÉ
Osoba, se kterou bych chtěl jít do Ráje, je…
Lee Si-an.
To snad ne.
- Lee Si-an. - Cože?
Já vám to říkala.
Jo, dělala si velké naděje.
Znásobil to.
- Tak proč se jí ptal? - Fakt?
- Jo, proč se ptal? - Viď?
- Jo. - Zbytečně dal Min-seol naději.
Džun-seovo srdce se víc přiklání k Si-an.
Nemůže si pomoct.
To snad ne.
- Potí se mi dlaně. - Jedeš znovu.
Sakra.
Mám z toho husinu.
Jdeme.
- Jdeme hned? - Jo.
Tak jo.
Černá.
Jedeme do Ráje dva dny po sobě.
Co budeme dělat dnes?
Určitě něco jiného.
- Mám pocit, že to bude jiné. - Jo.
Říkaly jste, že pojedu!
- Já myslela, že jo. - Přesně.
Vždyť jeli včera.
- Viď? - Taky jsem myslela.
Protože jeli včera, říkala jsem si, že je to pravděpodobnější.
- Ale asi ne. - Fakt, co to je?
Teď jsem zvědavá, koho si vybere Džong-su.
Jo, protože Si-an už je pryč.
Na řadě je druhé místo, Kim Džong-su.
Vyber si osobu, se kterou chceš jít na rande do Ráje, prosím.
Osoba, se kterou bych chtěl jít do Ráje, je…
Co teď Džong-su udělá?
Viď?
Je bledý.
Koho si vybere?
Umírám zvědavostí, koho vybere.
- He-lin? - Bude to He-lin.
He-lin, nebo ty.
Ne, bude to He-lin.
Protože zatím s ní byl jen na rande ve třech.
Osoba, se kterou bych chtěl jít do Ráje, je…
Čung Jou-džin.
- Čung Jou-džin. - Cože?
- Co? - Cože?
Co?
Jou-džin?
Čung Jou-džin.
Cože?
Běž rychle.
Sbalila sis vše?
Ještěže ses hezky oblékla.
- Rychle jdi! - Vid?
- Ne, počkat. - Bav se!
Cože?
Neuvěřitelné.
Pro Džong-sua to asi včera
- musela být zábava. - Viď?
Jak zábavná byla?
Musel si myslet, že je velmi zábavná, když ji vybral.
Protože Jou-džin je veselá.
Když pojedu s He-lin nebo Hje-džin,
dojde jim, že už pro ně v mém srdci není místo.
A to by mě mrzelo.
Takže radši pojedu a užiju si to s někým zábavným, jako je Jou-džin.
- Nazdárek. - Ahoj.
- Jdeme. - Jdeme, kačere Donalde.
Mám ti to vzít?
- Co? Díky. - Dej mi tu těžkou.
Není tak těžká.
- Tak… - Není, viď?
Vezmu ti ji.
Díky.
Páni, neuvěřitelné.
Jou-džin to určitě nečekala.
Určitě si řekla: „Proč já?“
Páni, je to fakt zajímavé.
Přesně.
A nakonec třetí místo, Kim Te-hwan.
Jsem zvědavá, jestli vybere Dži-jeon, nebo ne.
A jestli ne, budu ještě zvědavější, kdo to bude.
Dnes mi přišlo, že bych neměla jezdit já.
Protože jsem byla teprve včera
a řekla jsem si, že když si dáme pauzu a nepojedeme dvakrát po sobě,
budeme mít čas zamyslet se nad svými pocity.
Ale já myslím,
že i přesto, co Dži-jeon řekla, ji Te-hwan stejně vybere.
- Fakt? - Jo.
A abych byl upřímný, jinou možnost nemá.
Nemá.
S nikým mu to ani trochu nezajiskřilo.
Upřímně? S nikým.
- S nikým. - Vůbec s nikým.
Osoba, se kterou chci jet do Ráje, je…
Be Dži-jeon.
- Be Dži-jeon. - Cože?
Jo.
- Vážně. - Tohle bude…
- Bude to lepší. - Bude.
- Bude mít radost? - Ano.
- Fakt? - Jasně.
Bude se cítit dobře.
- Be Dži-jeon. - Cože?
Kromě Dži-jeon mě nikdo nezajímá.
Kdybych jel do Ráje s jinou, asi bych si to neužil.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
Díky.
Promyslel jsem to.
- Já prostě… - Jo?
Bál jsem se, že jsem na to šel moc zprudka.
Jeho city se nezmění.
Když to takhle dopadlo, Dži-jeon musí být skvěle.
Navrhla, aby si vybral jinou, ale znovu si vybral ji.
- Skvělý pocit. - Ohromný.
Fakt?
Ale když jsem Dži-jeon slyšel, mám pocit, že se Te-hwan rozhodl špatně.
V jakém smyslu?
V této fázi to vypadá,
že Dži-jeon potřebovala udělat krok zpět,
aby přehodnotila své pocity.
Te-hwanovi to řekla, aniž by ranila jeho city.
Ale tím, že si ji vybral, jí nedává prostor.
Takže není čas věci zpracovat.
Myslíš, že z pohledu Dži-jeon to může být trochu moc?
- Ano. - Ale kdyby nejela,
byla by spokojená, protože by to bylo ohleduplné.
Když jede, je spokojená taky. Podle mě brala obě varianty.
Takže Džun-seo jel nakonec znovu se Si-an.
Poté, co ti dva dnes spolu odjeli,
se už Si-an zřejmě zmatená cítit nebude.
Jo.
Ta chemie mezi nimi bude určitě obrovská.
Jo.
Bojím se o Min-seol.
Bude si pro sebe mrmlat.
- Bože, a to hodně. - Ano.
A to mi to dnes tak sluší.
Asi takhle půjdu na večeři.
Taková škoda.
- Sekne ti to. - Jsem teď…
Je to ohoz do Ráje.
Protože jsem myslela, že dnes jedu.
Šetřila jsem si to oblečení do Ráje!
Musíš se převléct.
Říkal jsem, že bude reptat.
Když Min-seol mluvila, znělo to jako švitoření kuřátek.
- Bože. - Je to tak roztomilé.
Šetřila jsem si to oblečení do Ráje!
Proč se zlobíš na mě?
- Mluvím si pro sebe. - Džun-seo!
Sbohem, vy pitomci.
Někdo nechal venku dvě tašky!
Bože, člověk by se rozplakal.
Počkat, co to říkal?
Co se stalo?
- Vážně. - Pojď dál a sedej.
- Myslela jsem, že pojedeš. - Já taky.
Vážně, řeknu vám přesně a bez jakéhokoliv zveličování,
- jak náš hovor probíhal. - Dobře.
Přišli jsme tam a on se mě zeptal, jak se mi daří v Pekle
a co říkám na Peklo pro nezadané.
Odpověděla jsem, že se bavím a jsem v pohodě.
Pak se zeptal, jestli mám nějaké starosti.
Řekla jsem mu, že ne.
Pak se najednou zeptal: „Chceš jet do Ráje?“
Řekla jsem, že moc.
Řeklas to jasně.
Jo, řekla jsem: „Jasně, že chci.“
Pak jsem se ho zeptala, co tam dělal.
Prý si dali večeři a drink. To je vše.
Že se jen byli najíst.
„Šel jsem na večeři.“
To řekl?
Já na to:
„Slíbils, že spolu pojedeme do Ráje na whisky.
Proč sis ji dal beze mě?“
A on řekl: „Ještě jsem neměl Johnnieho Walkera.“
Tak jsem to vzala tak, že pojede se mnou, abychom si ji dali.
Jak byste ten hovor pochopily vy?
Vážně nic neznamenal?
Bože, chudák holka!
Neumí lhát.
Když je někdo zamilovaný,
- sezve si pár přátel. - Přesně.
A pak chce, aby mu potvrdili jeho názor.
Přesně tak.
A všechny přátele to vyčerpá.
- Vypadají vyčerpaně. - Jo.
Nebyl ten rozhovor venku dost pozitivní?
Teď už ani…
Hezky jsme si popovídali.
To je fuk. Ať si dělají, co chtějí.
Pardon, ale se mnou si nikdo zahrávat nebude.
Proč taky?
- Už jsi… - Potom…
- Vážně… - Potom, co ses už pobavila?
Teď to říká.
- Jestli přijde… - Když bude chtít pokecat…
- „Min-seol.“ - „Počkej.“
„Vážně.“
- „Počkej.“ - Dá si rtěnku.
- Je to roztomilé. - Skoro jako…
Je to tak jasné.
- Cokoliv udělá… - Ne, není!
Ne, je to jasné.
- Fakt? - Jo.
Když vešel, okamžitě ses posadila.
Musela jsem, když jsem ležela!
Taky ti cukal koutek u pusy.
„Pojď dál.“
Fakt jsem si myslela, že pojedu!
Min-seol každopádně vypadá dost naštvaně.
Možná o tom svým přátelům vypráví dodnes.
„Není to divné?“
„Říkám, že má rád Johnnieho Walkera!“
Možná to bude řešit i příští rok.
Sedli si takhle?
Co to je?
Cože?
Ty mě neslyšíš?
Zbláznil ses?
- Věnuje jí pozornost. - Jo.
Jako kdyby jí to bylo fuk, ale ví o něm.
- Taky myslím. - Ano.
- Vidíš to koutkem oka. - Přesně tak.
Přesně, já teď vidím Džin-kjung.
Jsme tu.
Jsme tady.
- Cože? - Ne.
Džun-seo je až moc v pohodě.
- Cože? - Bav se.
Dobře.
- Slaďouš Džun-seo. - Má sluchátka.
Nic neslyší.
Jedeme.
Brm, brm.
- Brm, brm. Jedeme. - Brm, brm.
- Otevřeš mi dveře? - Jedeme.
Ano, naskoč si.
Díky.
- Zavři si je sama, prosím. - Dobře, zavřu.
- Dělám si srandu. - Fajn, díky.
Jedeme!
Dáme si hromadu jídla.
Prosím!
- „Odpočineme si!“ - „Dáme si hromadu jídla!“
„Je čas odpočívat!“
Tohle se musíme naučit.
To se musíme naučit, Džin-kjung.
- No tak. - „Brm, brm.“
- Páni, konečně. - Jídlo je tady.
- Jsem tak šťastný. - Já taky.
Díky za jídlo.
Chvíli se soustřeďme jen na jídlo.
To bych ráda.
Mimochodem, když jsi vyhrál tuhle cestu,
musíš si to dost užívat.
- Já? - Jo, vyhráls tohle rande v Ráji.
Dnes jsem sem moc chtěl jet.
Aha.
Včera
jsem myslel na milion věcí.
Jo.
Pokaždé se musíš za den rozhodnout…
Jo.
…jestli k někomu něco cítíš, nebo ne.
- Je to těžké. - To je fakt.
Na prvním místě svého seznamu
mám Si-an.
Jo.
Takže kdybych si dnes
vybíral jako první, byla by to Si-an.
- Chtěl jsem si s ní pořádně promluvit. - Jo.
Ale neměli jsme na to čas.
Jo.
Ale bylas to ty,
kdo mi nejvíc pomohl vyčistit si hlavu.
Pořád jsem mlela.
Ale vážně…
Řekl jsem si: „Ta holka mluví tak neškodně.“
- Jo. - To jsem si myslel.
Fakt?
Takže mě napadlo si s tímhle neškodným člověkem užít zábavu
- a vyčistit si hlavu. - Jo.
To je hlavní důvod, proč jsem si tě vybral.
- Myslím, že to bylo dobře. - Jo.
Že jsem se rozhodl správně.
Jo.
Myslím…
Čím víc se blížíme ke konci, tím víc mě bolí hlava.
Jo, je to boj s emocemi, takže…
Fyzické vyčerpání snesu.
Ale to psychické, kterému tu čelíme, je vážně drsné.
Je to tak.
Když Džong-su
tohle o Si-an řekl, je každopádně jasné,
že myslí jen na ni.
- Máš pravdu. - Ano.
Nemyslí ani na He-lin.
- Na jiné nesejde. - Jo.
A čím víc o ní mluví, tím víc k ní cítí.
Čím víc se svěřuje, tím je to jasnější.
„Celou dobu je to Si-an.“
- „Jsem si jistý.“ - Je to tak.
Tím, že se nevidí často,
jeho pocity vůči Si-an ještě zesílily.
- Tím to je. - Ano.
Mám další otázku.
Co je na Si-an
tak podmanivého?
Budu teď velice upřímný.
Takže…
Poprvé jsme jeli do Ráje spolu
a pořád jsme mluvili o lásce.
Když jsme tyhle věci probírali,
cítil jsem, jak mi buší srdce.
Nějakou dobu jsem nerandil.
Myslel jsem, že ve mně nic romantického nezbylo.
Že jsem s láskou skončil.
Ale když mi začalo bušit srdce,
byl jsem sám překvapený.
Zjistil jsem, že něco romantického ve mně přece jen je.
Ale čistě z chlapského pohledu
má Si-an spoustu vlastností, které by se většině chlapů líbily.
Aha.
Třeba co?
Má trochu kočičí obličej.
A když se usměje, odzbrojí tě to.
- Vypadá u toho tak mile. - Jo.
- Když se směje, je tak sladká. - To je fakt.
- Ale když se nesměje, je děsivá. - Jo.
Takový vzhled chlapy často láká.
Chápu.
Když s ní mluvíš,
nejdřív se vším souhlasí.
- Aha. - Ale…
Ale postupně vyjde na povrch její tvrdohlavost.
Chápu.
Tak to je.
Takže…
Chtěl jsem si s ní víc promluvit, ale…
Byla to docela škoda.
Ale jsem vlastně rád.
Proč? Protože jsi měl čas utřídit si myšlenky?
Ne, trávit čas s tebou je velká zábava.
Skvěle se bavím.
- Tvá neškodnost… - Neškodnost.
Jako Umpa-lumpa.
Chtěl bych tě zmenšit a nosit si tě na rameni.
Takhle velkou?
- Pořád bys něco povídala. - Povídala? Jo.
- Říkala bys mi do ucha neškodné věci. - Jo. Jen povídání.
Řekl bych: „Ticho tam!“
To je tak legrační.
Džong-su vypadá uvolněně.
- Jo. - Jo.
Proč se mi tahle jeho stránka líbí víc?
- Přesně. - Souhlas.
Když byl předtím se Si-an nebo někým jiným,
říkala jsem si: „Co s ním je?“
- Ano. - Ale teď…
Když ho vidím s Jou-džin, je velmi okouzlující.
- To je můj pocit. - Jo.
Když se na to dívám zpětně,
Džong-su nejdřív působil velmi uhlazeně.
Ale byl asi velmi nervózní.
- Jo. - Jo.
Proto to vypadá, že se opravdu snažil,
- aby se soustředil. - Souhlasím.
RÁJ JUK DŽUN-SEO A LEE SI-AN
Páni, vypadá jedinečně.
Díky.
Mám si rozpustit vlasy? Je to lepší?
S rozpuštěnými se mi líbíš víc.
Úplně ti to změní vzhled.
Jedeme.
Jaké to je být zpátky jen po deseti hodinách?
Trvalo to deset hodin?
Jo.
Nepřijde mi to tak dlouho.
Přesně.
Ale dnes jsem úplně vyčerpaný.
Úplně tě to vysílilo.
Kolik jsi měl zápasů?
Jen tři.
- Jo, tři kola. - Jo.
Červená tu trvá věčnost. A ulice jsou tak zacpané.
Připomínáš spíš kočku, nebo psa?
Co myslíš ty?
Kočku?
Je to tak.
Ano, trefil jsem to.
Ty jsi…
Ty jsi jako zvíře.
Proč mi pořád říkáš zvíře?
Zvíře.
To je šílené.
Bože.
Panebože.
Dnešek je…
Je nejlepší.
Díky.
Sněz to.
„Sněz to.“
To je pro vítěze.
- Sněz to. - Fajn.
Trochu wasabi.
Máš ho rád?
Není špatné.
Hodí se k hovězímu.
- Džun-seo. - Copak?
- Zkus tohle. - To je ředkvička?
Ne celý kus…
Už si jsou blízcí.
Když ty dva sledujete,
ty drobné doteky a činy nejsou tím,
co dělají lidé, kteří o sebe mají zájem.
Tohle dělají páry.
- Máš pravdu. - Jo.
- Včerejší noc sehrála obrovskou roli. - Viď?
I předtím v autě. Drobné doteky jako tohle…
Promiň.
Ne, já…
Džin-kjung…
Položila jí bradu na ruku.
Zaskočila ji.
Na okamžik…
- Tyto… - Tyto drobné doteky…
Ano, je to tak.
Třeba poplácání po zádech v restauraci nebo vzájemné krmení.
- To dělají páry. - Přesně. Vypadá to přirozeně.
- Jako kdyby spolu randili už rok. - Přesně tak.
Odměna za první místo je fakt sladká.
Neříkal jsem to?
Říkal jsem, že vyhraju.
VČERA VEČER
Moc na to nemysli a nedělej si starosti.
Pojedeme sem spolu ještě jednou.
Zítra určitě vyhraju.
Řekl jsem, že vyhraju a vrátíme se sem, viď?
Vůbec ses nebál?
- Bál. - Cože?
- Vtipkuju. - Nekecej.
- Když vyhraju hru pro holky… - Jo?
Promyslím to.
Kolikrát už jsi byla v Ráji?
- Co? - Kolikrát už?
Pětkrát?
Nevím jistě.
Nevíš, jaké máš štěstí.
Počkej, kdy jsem řekla…
Máš takové štěstí.
Páni, je to výborné.
Fakt jsem si pochutnal.
- Je ti zima? - Jo.
Můžeš si někdy vzít bundu?
Nesbalila jsem si jich dost.
Krásná láhev.
Jestli už nebudeš, jdeme.
- Nemá slov. - Jo, právě teď.
- Tváří se tak. - Jo.
Džun-seo je až moc v pohodě.
Jenže takový on je.
- Ano. - To je fakt.
- To se nedělá. - Přesně.
- Je to riskantní. - Atmosféra je fuč.
- Ano. - Jako by jí nevěnoval pozornost.
Proč je takový?
Tohle je super.
- Řekněme, že bys nevyhrál. - Dobře.
- Byl bys druhý. - Jo.
A mě už by si vybral vítěz.
Dobře.
Koho by sis pak vybral?
Kdybych byl druhý, asi už bys opravdu byla pryč.
- Je to tak. - Jo.
Takže začnu tím, že jsem rád, že jsem byl první.
Ale kdybych byl druhý a ty už jsi byla pryč,
asi bych si vybral druhou dívku, se kterou jsem byl v Ráji.
- Min-seol? - Min-seol.
Proč? Můžu se zeptat?
- Min-seol? - Jo.
Dělá mi to starosti.
- Fakt? - Jo.
Viděli jste, jak zatnula zuby?
- Když řekla: „Vážně?“ - Viděla jsem to.
Nálada začíná být divná.
Ale Si-an taky myslí na spoustu lidí.
- Pravda. - Ale říct to nahlas je jiné.
- Jo? - Pro toho druhého.
- Fakt? - Jo.
- To jsem nevěděla. - Jo.
To asi nikdo.
Když jsme spolu byli v Ráji,
hodně jsme si povídali.
Ale většinou o hloupostech.
Aha.
- Takže to byla sranda. - Jo.
- Je zábavná. - Jo.
Její vtipy vždy sednou.
Ale…
když jsem se další den vrátil,
pořád jsem ji viděl.
Vypadala smutně, ne jako když byla se mnou.
Popřela to.
Ale já poznal, že není sama sebou.
Chtěl jsem ji povzbudit a řekl jí: „Budeš v Pekle oblíbená.“
Ale to se nestalo.
A čas běžel dál, takže…
Jo.
Sledoval jsem ji z pocitu viny.
Aha.
To jsem nevěděla.
Měl jsem toho plnou hlavu.
Asi jsem na Min-seol myslel víc, než mi docházelo.
Tak jsem byl k Si-an upřímný a řekl jí, že na Min-seol myslím.
Proto jsem se během rande nemohl soustředit jen na Si-an.
Ale…
Zůstaneš jen u toho, že na ni budeš myslet?
- Nevím. - Nebo s ní chceš mluvit?
Nebo tak?
To nevím.
Aha.
- Proč? - Co?
- Proč se ptáš? - Jen tak.
Proč se na to ptáš?
- Jen tak. - Fajn.
Proč jsi tak odměřená…
Taky chci něco říct.
Upřímně? Teď se ke mně chováš fakt chladně.
- Já? Proč? - Jo.
Mohl bys být trochu milejší?
- Fakt? - Jo.
Chovám se chladně?
Choval by ses ke mně laskavěji?
Proč? Jak?
Nemáš pohodičku až moc brzy?
- Já? - Jo.
Nemám pohodičku.
Prostě…
Zapomeň na to.
Vážně nemám.
- Vypadám tak? - Jo.
Je to trochu…
Fakt?
Nechovám se mile?
Budu to brát tak, že jsi dnes unavený.
Takový obvykle jsem.
- S únavou to nesouvisí. - Fakt?
- Takový obvykle jsi? - Jo.
Tak fajn.
Dělám něco špatně?
Najednou jsem myslela na hodně věcí.
Nevím, co Džun-seo cítí.
Na našem prvním rande řekl hodně věcí, které mě o jeho citech ujistily
a já si ohledně dalšího rande v Ráji dělala velké naděje.
Jenže my jen jedli.
A pak řekl: „Jestli už nebudeš, jdeme.“
Byl úplně jiný, než když jsme byli v Ráji poprvé,
takže mě to trochu rozhodilo.
- Hrají psycho hry? - Jo.
- Ale proč? - Jo.
- Vypadá to tak, co? - Jo.
Co s nimi je?
Trochu to vypadá,
že zprvu to bylo intenzivní, ale teď to opadlo.
To si možná Si-an myslí.
Upřímně? Na začátku se velmi sblížili.
Což nás překvapilo.
- I Džun-seo toho má dnes plnou hlavu. - Jo.
A Si-an teď nemá na výběr nic jiného než mít
- spoustu možností. - Jo.
Aniž si to uvědomuje, vyhodnocuje je a zvažuje.
- Jo. - Protože se líbí tolika lidem.
- Tolika. - Jo.
Kdybych byl Džun-seo, byl bych trochu otrávený.
Čím dál tím víc.
On teď otrávený je.
Působí to tak.
- Jo, byl bych otrávený. - On trochu je.
„Co to s ní je?“
- Nic neprovedl. - Nechce se s tím vůbec smířit.
- „I já něco cítím.“ - Je to tak.
„Mám se starat jen o ni?“
Když ho Si-an požádala, aby se choval mile,
mohl to uznat a říct:
„Omlouvám se, to jsem nechtěl.“
Tím by si ji zase získal.
Místo toho řekl: „Fakt?“
Tím se nic nevyřeší.
Nebo je opravdu jen vyčerpaný?
Říkal, že včera dost pil a má kocovinu.
Myslím, že je to proto, že má hodně o čem přemýšlet.
Řekl: „Takový obvykle jsem.
Nic jsem neprovedl…“
- Nic neprovedl. - „Kvůli únavě to není.
Takový prostě jsem. Tohle je Juk Džun-seo.“
- Jo. - Je to choulostivá situace.
Ta atmosféra je divná. Nečekali jsme to.
Jo, je trochu zneklidňující.
Půjdeme?
Je ti zima?
Jo.
- V pohodě. - Mám sehnat deku?
Ne, v pohodě.
Pomohlo by tohle?
- Jo, zkus to. - Tak?
Přikryjeme tě.
- Jsi navoněný? - Ne.
Tak co to tu voní?
Já se nevoním.
Máš výraznou vůni.
Jakou?
Nevím. Možná je to tvá přirozená?
Je cítit, když projdeš.
- Fakt? - Jo, máš jedinečnou vůni.
Už je ti tepleji?
Jo.
Teď už jo.
Co nejvíc je rozprostřu.
Dobře.
- Teď je spokojená. - Jo.
- Tohle jsi chtěla? - Něco takového?
Už je jí lépe. Bože.
Proboha.
- Teď je milý. - Jo.
Jak se to tak najednou stalo?
- Co? - S tebou.
- Se mnou? - Jo.
- Asi to bylo dobré načasování. - Jo.
- Včera a dnes. - Jo.
Když jsi včera dorazila na hotel…
- Jo? - Bylas tak klidná.
- Já? - Jo, tvá energie.
Dobře.
Proč to tak bylo?
- Byla jsem klidná? - Bylas ospalá?
Klidná v jakém smyslu?
Ospalé oči,
křenila ses.
- A trhalas okvětní lístky růže. - Dobře.
Tos dělala.
- Co? A co s tím? - Co?
Co s tím? Podlomila se ti kolena?
Jo, takhle ses mi líbila.
Bylo fajn sledovat, jak si tam jen tak sedíš,
nic neděláš a jsi v pohodě.
Dnes jsem přijel s nadějí, že si zase dobře popovídáme.
- Drží se za ruce? - Vážně?
Proč mě nedržíš správně?
- Co? - Proč mě nedržíš správně?
Včera jsi to dělal.
Ano?
Mám ráda výmluvné lidi.
- Máš ráda výmluvné lidi? - Jo.
Kde se to člověk naučí?
Ne, prostě…
- Co myslíš tím „výmluvné“? - Co?
Říkat „miluju tě“?
- Jen příklad. - Miluješ mě?
Tu větu jsem v životě použil jen párkrát.
Panebože.
Aniž bych to musel říct nahlas…
- Ne. - Nedá se to ukázat činy?
Obojí by bylo fajn.
Opravdu?
Fakt?
Nevyznávals lásku často?
Je to tak.
Počkat, to vypadá,
že to předtím byla jen milenecká hádka.
- Jo. - Fakt?
Nemuseli jsme to řešit.
- Hádka. - Brali jsme to moc vážně?
- Jen chtěla, aby byl milý. - Jo, přesně.
Tak to myslela.
- Aby ho motivovala. - „Věnuj se mi.“
Je to tak.
- Mají se opravdu rádi. - Jo.
Bylo to malé motivační popostrčení.
Bože.
Je to tu pěkně zařízené.
Šipky.
Jak to funguje?
Musíme se zapsat?
Oba?
Jo.
Takže na takové místo jsme přišli.
Panečku.
To je super.
Setkají se?
- Co? - Tady?
- Cože? - Co?
Co se děje?
To je šílené.
Rádi vás vidíme.
- Džong-su, lásko. - To je…
- Jou-džin, lásko. - Kde jste byli?
Už se můžeme napít?
Myslel jsem, že trapností umřu.
Proč? Co bylo trapné?
To je tvá kola? Dáš mi?
Teď ji donesli. Dej si. Pij, co chceš.
Zařídili, aby se takhle setkali?
Takže…
To je trochu riskantní.
Je to zajímavá situace.
Není to běžné dvojité rande.
Jo, přesně.
Chyběla tomu vřelost.
- Ale s Džong-suem… - Už nechybí.
Jestli udělá něco milého…
- Vážně. - Si-an zaváhá.
- Zase? - Jo.
Je to nečekaná proměnná.
Perfektní chvíle nechat se unést.
Rádi vás vidíme.
Jo, vidět se mimo Peklo…
Jo.
Jeli jsme do Ráje…
- první den… - To my všichni.
- Jen ti, co jeli první den. - Fakt?
Něco je trochu jinak.
Tak si přesedneme?
- Sedíme šikmo. - Tohle uspořádání je…
Šikmo.
A začínáme.
Máme navzájem sledovat své reakce?
Vy dva jste u obou her skončili první a druhý.
- Co vy na to? - „Zase jsem prohrál.“
„Zase jsem prohrál?“
- Jo, on pořád… - Tak mi bylo.
Pořád říkal, že bude navěky druhý.
Džong-su mě asi neporazí.
Chci Džun-sea jednou porazit.
Dost mě to štve.
Mimochodem, vůbec jsem nečekal, že si vybereš Jou-džin.
- Jou-džin? - Jo.
- Myslel sis na ni? - Je to má Umpa-lumpa.
Jak se to stalo?
Prý by si mě dal do skleněné láhve.
Proč?
Cože? On flirtoval?
Asi jsem byla včera v Pekle vtipná.
Fakt?
Asi jsem byla zábavná.
Jsi neuvěřitelný člověk.
Díky.
Budu to brát jako kompliment.
Jsi okouzlující.
Jo.
Pokaždé mě rozesměješ.
Na zdraví.
- Na zdraví. - Na zdraví.
- Je to nad očekávání dobré. - Osvěžující.
Chceš ochutnat?
Je to sladké?
Tak to ochutnám.
Jo, máš ráda sladké.
Jestli je to sladké, ochutnám.
Obvykle mi sladké nechutná.
Ukradla mi drink. Tak si dám jen kolu.
- Chutná? Chceš to objednat? - Ani ne.
- Aha. - Není to tvé gusto?
- Nelíbí se jí to. - Ne?
Je až moc milý.
Jo, řekla mu, aby se díval, jak je Džong-su milý. „Sleduj a uč se.“
Chutná?
- Chceš to objednat? - Ani ne.
- Aha. - Není to tvé gusto?
Jaké to je? Dvakrát po sobě do Ráje nikdo nejel.
- On jen jí. - Džun-seo, dost!
- Celý den jen jí. - I předtím jedl.
Přestaň jíst.
Jaké to je? Dvakrát po sobě do Ráje nikdo nejel.
Dvakrát po sobě do Ráje
- nikdo nejel. - Jaké?
Pořád spolu dokážete mluvit? Je to příjemné?
„Dokážete spolu mluvit?“
On pak řekne: „Podle mě to nefunguje.“
Povídáme si hodně.
- Jo. - Jo.
Je to zábava.
Rozhodně je to příjemnější než poprvé.
Jde ti kulečník, Džong-su?
Zkusíme to?
Hrajme v týmech.
Hrála jsem to jen třikrát v životě.
Fakt?
Skvělá práce.
- To nebylo zlé. - Dobře ty.
- Jo. - Zkus to.
Mám trefit tu bílou?
Jo, bílou koulí tref tuhle.
- Zkusím to. Takhle? - Drž to jako…
- Takhle? - Umí to.
- Ví, jak se drží tágo! - Cože?
Určitě to bylo třikrát?
- Je to tak. - Ale…
Okamžitě je v pozici.
Prý jsi to hrála jen třikrát.
Říkala jsem, ať jí nevěříš.
Miř lehce nalevo od středu.
Bože, už je to zase složité.
- Jo? - Jo.
Tahle to komplikuje.
Tahle by byla těžká, co? Pak bych nic netrefila.
Tak rozstřel tyhle.
Fajn, to zní dobře.
Jde to ztuha.
Tuhle podle mě taky zvládneš.
- Takhle? - Jo.
Takže i takhle to jde.
- Tím spodním určíš směr. - Dobře.
- Směr? - Dej ho sem.
- Miř takhle. - Mířit?
- Jo, jen do toho šťouchni. - Fajn.
- Jo, takhle se pomáhá. - Je moc milý.
- Přesně.
- Jen šťouchnu. Jo, trefa. - Dobrá práce.
Myslíš, že trefíš bílou kouli, aby šla tahle do díry?
- Dobrá práce. - Zvládneš to.
- Hele. - To je síla!
Musíš se snažit, i když myslíš, že prohraješ.
Je jako trenér!
Přesně tak zněl.
- Hlavní trenér. - Panebože.
Jsou v maléru.
Co mám dělat? Koukej. Mám trefit tu žlutou s proužkem?
- To se dá, ne? - Jo.
- Pak musím přejít tam. - Ale…
Páni, to bylo super.
Fyzické aktivity mi docela jdou.
- Dle očekávání. - Díky jemnému doteku.
Fakt?
Ne?
Jemný dotek hlavního tanečního oboru. Ne?
Ztišíte se trochu?
Snažíme se soustředit.
Dělejte si, co chcete.
Ta tedy válí.
- Tenhle dotek dobře ovládám. - Zbývají tři.
To bylo neskutečné.
Mám přitlačit?
Mysli na to, jak ji pošleš tamtudy.
Dobře.
„Dobře!“
Džun-seo se účastní nějaké soutěže?
Bože.
Jeho soutěživost je…
Jak mohou být tak odlišní?
Jaké je skóre?
Najednou chci vyhrát.
Vyhráváme na celé čáře.
Rozhodně vyhrajeme.
- Rozhodně… Jo. - Fakt?
Aspoň v tomhle Džun-sea porazím.
Tak jo, uděláme maximum. Jdeme si pro vítězství.
Asi jsem si pro dnešek vyčerpal štěstí.
Dobře.
Není moc co trefovat.
Jen pruhované…
Když hraju v týmu, chci vyhrát ještě víc.
- Jasně. - Snaž se.
Pojďme do toho dát vše.
Poražení napíšou zadkem svá jména.
Ale je to trochu nakřivo… Hele.
Zase říká „hele“.
Je to trochu…
Musí jí přestat říkat „hele“. Ale pořád to dělá.
Působí to trochu špatně.
Proč to pořád dělá?
- Je to otravné. - Da-hee je zase naštvaná.
Je teď hodně naštvaná.
- Zase se na to upnula. - Jo.
Myslím, že tak prostě mluví.
Můžete mi říct, co uděláte jako první?
No tak, to je naše šance.
Tahle je taky těžká.
To zvládneš. Jsi dobrá.
- O to nejde. - Nebuď nervní.
- Nedosáhnu tam. - Ne?
- Vezmi si můstek. Kde je? - Můstek?
- Nechci ho na poslední šťouch. - Taky ho měla.
To je v pohodě.
Chceš psát jméno zadkem?
Fajn, promiň.
Říkali jste, že nechcete…
Hele, nejdřív to promysli.
- Nic polovičatého. - Neříkej mi „hele“.
- Dobře, Si-an. - Říkej mi jménem.
Chtěl bych, abys to šoupla sem.
Dobře. Hádají se.
Boj.
Využijme toho.
Hezky.
Bože, to jsou podvodníci.
Dobrá hra.
Byla to zábava.
- Kam se mají podepsat? - Byla to sranda, Džong-su.
- To byla. - Tak jo.
Jsi fakt dobrá.
Jo, nejsem špatná.
Bože, pořád to vidíme.
Hlavně v tomhle prostředí. Si-an nesnáší, jak se k ní chová.
To je hrůza.
Jaké to je být druzí?
Pohoda. Záleží na skutečných hrách.
Jasně.
Tohle je fakt zábava a je to jiné.
- My čtyři… - Taky jsem byla ospalá.
Úplně mě to probralo.
- Jo. - Jo.
- Protože tě to naštvalo? - Jo.
Bože, můj tlak.
Ale byla zábava.
- Jo. - Bylo to těsně.
- Jo, to bylo. - Fakt.
- Není skvělá? - Je.
- Kdo je to? - Proč je tak dobrá?
Mám jemný dotek a dobrou kontrolu.
Dle očekávání, moje Umpa-lumpa.
Páni, Jou-džin je neuvěřitelná.
Jsi neuvěřitelná.
Díky.
Tohle je výborné.
Ale ty vypadáš trochu nešťastně.
Ne.
Druhé místo zamrzí.
No tak.
Panebože.
Tak naposled. Na zdraví.
Poslední přípitek.
- Ahoj. - Na zdraví.
- Bavte se, vy dva. - Bavte se.
Proč se loučíme?
Upřímně? V ten okamžik už jsem se ze strany Džun-sea cítila ublíženě.
Asi kvůli tomu, že…
Víc jsem si začala všímat, jaká milá gesta Džong-su dělá.
Začala jsem hodně myslet na své první rande v Ráji,
které jsem s Džong-suem měla.
Kvůli tomu jsem začala mít velké starosti.
- Bavila ses? - Jo.
To je dobře.
- A ty? - Jo.
Byla to zábava.
Ráj vážně vypadá
jako důležité místo.
Ráj?
Jo, moc důležité.
- Jo? - Je moc důležité.
Naprosto zásadní.
- Tohle mělo velký význam. - Pořád o tom mluvila.
Co podle vás myslela tím, že Ráj je vážně důležité místo?
Je to zpráva pro Džun-sea.
Jo, říká,
že zjistila víc o svých citech i o něm.
- Něco takového. - Ano.
Protože je to tak důležité místo,
působí to i jako varování, aby se choval lépe.
- Až tak? - „Není pozdě probrat se.“
„Než bude moc pozdě.“
Ale já si nemyslím, že si těch varování všiml.
Jo, v tom bude asi ten problém.
Když jste s někým, kdo se vám líbí, měli byste se aspoň zkusit změnit.
Řekla mu to několikrát.
- Pravda. - Ale prostě…
- Asi je to zvyk. - Dívá se na ni svrchu?
- To ne. - Chci říct…
- Je to jeho zvyk. - Ale jeho tón…
Žil takhle 30 let.
- A chtěl vyhrát. - Počkej, 30 ne.
Je takový 20 let.
V tom případě se k sobě nehodí. Měli by se rozejít.
Jsi tak přímočará.
- Co? Protože… - Všichni…
- Jejich budoucnost je jasná. - Jo.
- Nepasují k sobě. - Jo.
- To je konec. - „Pro změnu zvyku udělám cokoliv.“
Takový způsob mluvy nezměníš.
- Proč se Džun-sea zastáváš? - Jsi snad on?
Bolí mě srdce.
„Už 28 let je to zvyk. Nemůžu si pomoct.
Ani nechci!“
- Kolik času potřebuje? - Málo. Aspoň tři měsíce.
Bylo by lepší, kdyby si Džun-seo řekl o čas na změnu.
Ale to on neudělá.
- Říká si: „Fakt? Ale takový jsem.“ - Necouvne. Jo.
- A měli dvojité rande. - Jo.
- Přesně. - Poslouchat „hele“ není příjemné.
A druhý pár se k sobě chová tak hezky.
Jo. Byl to velký rozdíl.
- Proto se nechodí na dvojitá rande. - Jo.
Zatracené dvojité rande…
Myslím, že toto dvojité rande přinese velkou změnu.
Přesně, bylo zásadní.
Jo.
RÁJ KIM TE-HWAN A BE DŽI-JEON
Je tu úplné soukromí.
- Jdeme do vody? - Dobře.
Je to fajn. Není to zlé.
- Fakt? Není? - Jo.
Je to boží.
- Boží? - Jo.
Je to boží.
Mimochodem, v bazénu vypadáš roztomile.
- Fakt? - Jo.
Jsi jako štěně.
Namočit si nohy je taky fajn.
Jo.
Přesně.
Je to zábava.
- Ano? - Jo.
Obvykle to vídáme opačně.
Nechce do vody.
Dži-jeon se zdá být nadšenější.
- Vzpomínáš, jak ses ptal na můj sen? - Jo.
O čem sníš ty?
Práce, kterou teď dělám,
je o vybudování kultury.
Chci se stát někým,
kdo tu kulturu
mnohonásobně rozšíří.
Chci, aby každý věděl, že to já se o její růst zasloužil.
Chci, aby mě respektoval každý, kdo ji má rád.
To je můj sen.
Aha.
- To je velký sen. - Jo.
Bývají to historické postavy.
- Jo! - Jo.
Takový sen jsem si nikdy nepředstavoval.
Lidé v Koreji
často nemají příležitost zjistit, co se jim líbí.
- Jo. - Přijde mi to nešťastné.
Dnes ale začíná víc lidí zkoumat, čemu dávají přednost.
- Proto… - Jo.
Zdá se, že Te-hwan rád mluví o své práci.
Opravdu rád mluví o tom, co dělá.
Má sklon mluvit jen o sobě.
Rozhovor by měl fungovat oboustranně, oba by měli klást otázky.
Proto se opravdu snažím, abych s lidmi sdílel dobrou hudbu…
Je to pořád jen o něm. Takové to je.
Ke konci už mě to nebavilo a začala jsem méně reagovat.
Chci, aby mě znali jen ti, kteří skutečně chápou mou hodnotu.
A chci být uznáván jen těmi, kteří tomu opravdu rozumí.
To chci.
Aha.
To je zjednodušeně můj sen.
Chápu.
Zjednodušeně?
Doteď mi nedošlo, jak má Te-hwan vysoké sebevědomí.
Je tak jedinečný.
A co cíle v osobním životě?
Nevěřím na svobodný život, ale…
Dobře.
Ale dalo by se říct, že se k němu přikláním.
Chci život prožít s milovanou kulturou…
Mluví, jako kdyby se chtěl stát prezidentem kultury.
- Ministr kultury. - Prezident kultury.
- Ministr kultury. - Jo.
Chci život prožít s milovanou kulturou…
- A s milovanými přáteli. - Jo.
Mým cílem je prožít šťastný život.
Aha.
Štěstí je priorita.
Prostě žít šťastně.
Rozumím.
Když se vám někdo líbí, říkáte mu, že chcete být svobodný?
Bez urážky, ale já o svatbě s Te-hwanem také ještě neuvažuju.
Jde o to,
že jsem mu řekla, že mým snem je mít svou šťastnou rodinu.
O čem sníš?
- Jo, na to ses mě ptal. - Jo.
- Mým snem je být hodnou ženou. - Aha.
A spolehlivou matkou pro svou rodinu.
To je vlastně můj sen.
To je to nejtěžší.
Je to tak.
Zmínila jsem se, že se chci vdát a mít svou vlastní rodinu.
A když o tom přemýšlím,
včera jsem skrz to byla vážně zmatená.
Když jsme měli jít vedle sebe,
šel vepředu a nestaral se o mě.
Asi už to chápu.
- Vím, co mám dělat. - Víš?
A když jsme bruslili, moc jsem ho nezajímala,
zabavil se sám.
Taková je pravda za tou krásnou scénou?
Jo?
On vážně jen bruslil.
DNES RÁNO
- Fakt se na jídlo soustředíš. - Jo.
Kvůli zdraví musíš dobře jíst.
Jo.
DNES VEČER
Máš na mě ještě otázky?
- Zatím mě nic nenapadá. - Co?
- Nic mě nenapadá. - Jasně.
„Zatím mě nic nenapadá?“
Chlapi jsou většinou jednoduší a přímočaří…
- Ale to… - Ale takhle nereagujeme.
- Přesně. - Jo.
- Zatím mě nic nenapadá. - Co?
- Nic mě nenapadá. - Jasně.
Když se náhle zeptáš…
- Jo. - Jo.
- Zaseknu se a nemyslí mi to. - Jo.
Říkám si, jestli má vůbec zájem.
Říká, že mě má takhle moc rád,
ale já z toho cítím jen zlomek.
Nepůsobí to úplně upřímně.
Takže jsem trochu zmatená.
To byl obrat jak v Šestém smyslu.
- Ano. - Jo.
Proto nechtěla jet.
Dži-jeon mu vážně říkala, aby jel s někým jiným.
- Chtěla zůstat a promyslet to. - Jo.
- A mohla poznat ostatní. - Přesně.
Jenže on byl bezradný a stejně si ji vybral.
Kdyby se mu vážně líbila,
nikdy by neřekl: „Zatím mě nic nenapadá.“
Takhle se neodpovídá.
- Chceš vědět vše. - Zasekneš se…
I když tě nic nenapadá,
takhle neodpovíš.
Něco vymyslíš.
- „Zajímá mě všechno.“ - „Jakou barvu máš nejradši?“
„Bože, mám tolik otázek.
Kterou mám začít?“
- Získáte čas na přemýšlení. - Jo.
Te-hwan se opravdu soustředí na to, kým je.
Je to tak silné, že se chová a mluví podle svých
přísných osobních měřítek.
A upřímně?
- Do toho bazénu mohl s ní. - To měl.
- Vůbec tam nevlezl? - Ale…
- už se rozhodl, že nepůjde. - Nešel pak?
Dnes se nechtěl namočit.
- Působí to tvrdohlavě a umíněně. - Jo.
Tyhle opakované výlety do Ráje asi nakonec nejsou tak skvělé.
Asi ne.
To možná nejsou,
ale při vzájemném poznávání jsou zásadní.
- Jsou důležité. - Jsou.
Všechny tři páry se rozpadají.
- Úplně. - Rozhodně.
Dnešek nebyl dnem v ráji.
Všichni jsou skleslí.
Jo.
Proč máš depku? Pověz.
Já? Jsem v Pekle už moc dlouho.
- Už nevím, jaké to je venku. - Zítra je taky den.
- Pochybuju, že pojedu. - Proč myslíš?
Pomůžeme ti.
- S čím? - Co to říkáš?
Ani se nehni!
- Počkat… - Nemáš se ani hnout!
Podívejte, jak se směje.
- Zvládne to sama. - Ano?
Jsem v pohodě.
Jo? Tak to asi pojedeš zítra.
Opovaž se zůstat.
O to se postarám.
Jen říkám, že můžeš být důraznější.
Ale my nesmíme mluvit o tom, koho jsme si vybrali, ne?
- Ne, to je na tobě. - Fakt?
Ale když si dáš pozor, utajíš to.
Byla jsem opatrná, protože jsem to měla za zakázané.
Tak to řekni.
Do toho.
- Co? - Koho…
Koho jsem si vybrala?
Ne, na koho myslíš?
Na Džong-hoona.
Cože?
Co? Zničehonic?
- Co to bylo? - Hje-džin, co se děje?
- Dokonale načasované. - Přesně.
I já v tomto kole vybrala Džong-hoona.
- Bože. - Fakt?
Nevnímals to?
- V tomto kole? Nebo než přišel? - Jsi super!
- Ta je super! - A…
- Budu… - Mám si přesednout?
Budu si Džong-hoona vybírat pořád.
- Pardon, tyhle kýče já nedávám! - Co?
- Ještěže jsem se zeptal. - Co?
- Jo, myslím to vážně. - Nic jsem netušil.
Dobře, Hje-džin.
- Žádný kýč. Bylo to super. - Ví to jistě.
Jo.
Nic jsem netušil.
Ale proč ne?
To je vlastně má chyba.
- Proč? - Nedávala jsem to dost najevo.
Ale cítila jsem to z něj.
Nejdřív na mě byl fakt hodný.
- Byla jsem mu vděčná. - Koktá.
Jsem nervózní.
Viděl jsem, že toho spolu hodně nafotili.
Tak já si jdu promluvit s Hje-džin.
To bylo okamžité.
- Tak rychlé jednání… - Super.
- Moc pěkné. - Hřeje to na duši!
- Bože. - To je fajn.
Hje-džin je tak upřímná.
Jsem fakt vděčný, dojatý
a šťastný, že na mě myslíš v dobrém.
Kdykoliv tě vidím,
jsi tak krásná.
Je na tobě něco, z čeho jdu do kolen.
- Fakt? Opravdu? - Jo.
- Já lidem vážně věřím.
- Jo. - Tak buď upřímný.
- To jsem. - A nebuď jako Džong-su.
Jaký?
To je fuk.
Dobře.
Nebyl jsem schopen ze sebe dostat slovo, ale dnes jsi měla něco jako šátek.
- Šátek? - Jo.
- Mělas to kolem krku. - Jo.
Opravdu ti to moc slušelo.
- Fakt? - To oblečení.
I to žluté ze včerejška.
Takže…
Říct, že ti to sluší, není žádná věda.
Ale pro mě je těžké i to.
Tak obtížné pro mě bylo tě oslovit.
To je pochopitelné. Tak začnu mluvit já.
- Ne, už jsem v pohodě, zvládnu to. - Jo?
Jo, teď už za tebou budu chodit první já.
Chci s tebou…
jet zítra do Ráje.
- Se mnou? - Jo.
Bože.
Já budu určitě dál psát tvé jméno.
„Džong-hoon.“
Vyfotíme se na památku a jdeme spát.
- Měli bychom? - Jo.
Natáhnu ruce, jak nejvíc můžu.
Tak jo.
Hezká.
- Zničehonic. - Super.
Tohle jsem v Pekle nečekala.
Když jsme viděli, co se stalo v Ráji,
- měli jsme trochu depku. - Jo.
A Hje-džin byla tak super.
- Vážně. - Jo.
- Právě teď. - Jo.
Líbí se mi spolu.
Budou pokračovat.
- Pojedou spolu do Ráje. - Ano.
Chceš tu s někým mluvit?
Máme teď volno, můžeme si povídat.
Chci si promluvit.
S kým?
- S Dong-hoem. - Tak jděte.
Jděte. My tři budeme tu.
Pak si půjdu odpočinout.
Nebudeš si s námi povídat?
Určitě budu. Ale nejdřív si musím namazat pusu.
- Všechny ženy jsou důrazné. - Jo.
A-rin nevypadá šťastně.
Chci se projít.
- Jdeme? - Procházíš se rád?
A co ty, A-rin?
- Přemýšlíš, nebo jen mlčíš? - To mě zajímá.
Já totiž…
Možná jsem se zmýlila,
ale přišlo mi, že se mi dostalo velkého ujištění.
Bydlím na pokoji s He-lin a Jou-džin, takže…
Proto je u vás takové ticho?
Nemůžu mluvit.
Chci říct, co se stalo. Chci sdílet, jak se cítím.
Ale před nimi nemůžu mluvit.
- Přijď k nám. - To nejde.
Takže ani nevím, co se děje.
Od návratu jsem s Dong-hoem nemluvila.
- Udělej to pak. - Takže…
Jsem si jistá, že ona už s ním mluvila.
Nevím, jestli ji odmítl a ona po něm stále jde,
nebo jestli jí dává šanci.
To by mě zajímalo.
Jo, včera jsme se vrátili z Ráje.
Tady fakt ztratíš pojem o čase.
Včera jsme si spolu dali kávu.
Včera ráno.
- Jo. - Dnes už jsi měl?
- Jo. - Závidím.
Toužíš po kávě?
Šílím z toho.
Byly to šťastné dny.
Co myslíš tím „byly“?
Byly to šťastné dny… Teď jsem samozřejmě šťastnější.
Jestli budou zítra o Ráj vážně hrát holky,
můžu tě unést?
- Stejně to udělám. - Jasně.
Určitě se to stane.
Za každou cenu vyhraju.
Co je?
Jsi fakt rozjetá.
Zítra vážně musím jet do Ráje.
Pojeďme spolu.
Pojeďme.
Zase ten smích.
Jaký?
Zase to děláš.
Ne, jen je mi trapně.
Smát se mi přijde trapné.
I vidět se smát.
To je…
Neudrží se.
Vypadá to, že takhle se směje jen před He-lin.
- Dong-ho… - Jo?
- Neřekla jsem ti to. - Co?
- Když jsem mluvila o svém ideálním typu… - Jo.
Nezmínila jsem tváře, viď?
- Ne. - Proč jsem to neudělala?
Líbí se mi, když se kluci stydí a červenají.
To jsem řekla.
A teď jsi tady.
Nejsem stydlivý…
Jsi spíš nervózní?
V životě jsem nepotkal nikoho, jako jsi ty.
Někoho, kdo je ohledně svých citů tak přímý a má jasno…
Snad budou zítra vybírat holky.
Nechám ti velkou postel.
Myslím, že teď mě to baví taky.
- Ta ho drsně balí. - Ano.
„Balí ho!“
Páni.
- Beze srandy. - Přesně.
Ale kdykoliv to udělá, Dong-ho si neví rady.
Jo.
He-lin to přijde vtipné a zábavné.
- Přesně. - Chce ho škádlit.
Jo, je to jak v komiksu.
Hlavní postava je stydlivý chlápek.
Pak se objeví super veselá hrdinka.
- Chová se roztomile… - Školní oblíbenkyně.
- Jo. - A pak…
- Řekne: „Čau, tak co?“ - Jo!
- Znáte to? - Představuju si to.
Takže aniž by si to uvědomil, pomalu ho to k ní táhne.
- Bože. - Jo.
Mluví spolu dlouho.
- Jsem zvědavá. - He-lin a Dong-ho?
Určitě už spolu mluvili.
To ano.
Mluvili, viď?
- Jo, předtím. - Viděla jsem je.
Mluvili spolu o samotě.
Pro mě to bylo důležité.
Pracujeme
na stejném místě.
- Co? - To místo.
Žijeme na stejném místě.
Rodiče žijí v jednom městě.
Cože?
A narodili jsme se ve stejný měsíc.
- Osud. - Máte dost společného.
Proto to pro mě byl takový šok.
Ale z toho šoku vzešlo vzrušení.
„Cože? I tohle?“
Je to osud?
To se stalo.
Když jsem to slyšela, zapůsobilo to na mě.
Asi proto mé city k němu tak vzrostly.
Všichni šli asi dovnitř.
Ne, nešli.
- Pořád jsou tu. - Jo.
Dělej si, co chceš. Já si jdu pro vodu.
Jsou zpátky.
Ahoj.
Pokecali jste hezky?
Trvalo to dvě nebo tři hodiny.
- Co? Fakt? - Už skoro svítá.
Kolik je?
Proč jste tak zlí?
Co, pili jste alkohol?
Ne, mám suché oči.
Fakt?
Myslela jsem, že vyjde slunce.
Skoro jsem šla spát.
Jste tak děsiví.
Jsem unavená. Skoro jsem šla spát.
Přesně.
Nejsme ani umytí.
Spali jste jen dvě hodiny a stejně jste si povídali.
To je sranda.
Být v Pekle je sranda.
Jděte si promluvit.
Ani jsme se neumyli, protože jsme na vás čekali.
Jestli jsi unavený, promluvíme si příště.
Pojďme.
Musím si kýchnout…
Takže chce jít spát.
- Je mu zima. - Kýchl si.
- Je ti zima. - Ne.
Včera se taky třásl.
Fakt?
Pojďme. Stejně toho nemám na srdci moc.
Pojďme.
Počkej na mě.
Pojďme.
Jestli jsi unavený, odložíme to.
O to nejde.
- Jsi unavený a zíváš. - O to nejde.
- Já… - „Jdeš spát?“
Urychlíme to a jdeme spát. Jsem unavená.
No…
- Vy dva jste už spolu mluvili? - Jo.
Zajímalo mě, proč to děláte znovu. Ale trvalo vám to.
Řekla jsem si, že ještě nepůjdu spát, abych si poslechla, co jste řešili.
Jen si chtěla promluvit.
Vyslechl jsem ji.
Spíš jsem poslouchal než mluvil.
Celou dobu.
Aha.
Jen mě to zajímalo.
Byla to jen výmluva na rozhovor s tebou.
A po té hře, co jste hráli…
jsme spolu od návratu z Ráje nemluvili.
To je fakt.
Myslel jsem, že dnes bude dost času.
- Všechny za tebou přišly. - Ano.
Povídali jsme si tady a pak šla kolem Jou-džin.
Chtěla být další, tak jsem to udělal hned.
Tak takhle to bylo.
Upřímně? Nezajímá mě, o čem jste se bavili.
Já jen…
Chtěla jsem ti říct, že na tebe pořád myslím.
Takže mě vlastně nezajímá, co jste si řekli.
Protože jsme spolu…
mluvili už předtím,
ať už to bylo v Ráji, nebo tady.
No nic, to je vše.
To je celé.
Co je?
Jdeme spát?
Ne, můžeme tu ještě chvíli zůstat.
Fakt?
Nechovám se, jako bych nechtěl.
Já vím.
- Víš to, viď? - Jo.
- Chci, abys to chápala. - Jsem ospalá.
- Protože jsi byla ospalá? - Jo.
Vstáváme.
Fakt jsme toho moc nenaspali.
U těchto dvou taky nevím.
Je to divné.
Je to milostný trojúhelník s Kook Dong-hoem.
Upřímně? Z toho večerního hovoru…
- He-lin? - Tady podle mě není co řešit.
Rozhodně toho cítí víc vůči He-lin.
Ale o tom A-rin předtím mluvila.
Mysleli jsme, že není dost důrazná.
Ale při tom rozhovoru řekla,
že se jí dostalo velkého ujištění,
takže i kdyby si nepromluvili, je to v pohodě.
Podle mě si myslí tohle.
Ale pokud si to myslí, nepolevuje v ostražitosti?
Vsadím se, že Dong-ho nikdy nic takového nezažil.
Myslím, že své city otevřeně neprojeví.
- I když ho to k He-lin táhne. - Jo.
RÁJ JUK DŽUN-SEO A LEE SI-AN
Je tu pohodlíčko. Tohle je super.
Tomu říkám Ráj.
Viď?
Nemyslíš?
Jo.
Odvrátila se.
Jo. Změň tón.
Nemluv s ní tímhle tónem.
Je to tou únavou, viď?
Chceš první do sprchy?
Ne, nejdřív si trochu promluvme.
Chceš mluvit?
Nebo až po sprše?
To zní lépe.
Jaký byl tvůj druhý den v Ráji?
- Druhý den v Ráji? - Jo.
Ty spíš?
„Ty spíš?“
To je směšné.
Fakt?
To snad ne.
Co když vážně usnul?
- Co? - Tak to je konec.
- Určitě. - To ne.
Usnul?
Ty spíš?
Překlad titulků: Tereza Nesvačilová