ЮНАЦТВО
13 МІСЯЦІВ
Пахне смачно.
У тебе день народження.
Раз на рік можна й англійський сніданок поїсти.
З днем народження, старий.
Я одружена зі стариганом.
-А ти в нас молодшаєш? -Так, нахабо.
П'ю спеціальні пігулки.
Що це? Чорний пудинг?
-Від м'ясника. -Це дуже шкідливо.
Знаю, але ти його дуже любиш.
Тебе я люблю більше.
Лише коли готую тобі смажене.
Ні. Ще на Різдво, коли вдягаєш ті панчохи.
Агов!
Не думай про мої панчохи, бо збудишся.
Я вже збуджений.
-Може, пізніше. -Годі тобі. Це п'ять хвилин.
П'яти хвилин тобі завжди мало.
-П'ять хвилин. -Вона не встане до полудня.
Вона не спатиме до обіду на 50-річчя тата.
Пізніше. Будь слухняним. Зосередься на вітальних листівках.
Ти все обламала.
Яєчня, омлет чи пашот?
-Смажені. -Ти помреш молодим.
Я помру щасливим.
Від тата й Джин.
Писала Джин.
П'ять фунтів.
Зараз за п'ятірку й пінту не купиш.
Ні.
Гарний малюнок.
Гарним тебе намалював.
-Це добре, правда? -Так.
Він старався.
-Чорт. Тату, ти бачив фургон? -Що?
-Фургон надворі. Ти його бачив? -Ні.
Я…
Щоб тебе…
СБОЧЕНЕЦЬ
-Тату, я… -Чорт.
Мені шкода.
-Не знаю… -Це не твоя провина.
-Що за мудаки. -Слідкуй за язиком!
Мені шкода.
-Ти щось бачила, Айлін? -Нічого, Едді.
-Нічого не бачила? -Вибач. Ранок був тихий.
-Дзвони в поліцію. -Що, знову?
Так він сказав. Як щось станеться — дзвонити.
Гаразд.
-Тату, мені шкода. -Іди сюди. Ти не винна.
Усе гаразд.
З днем народження.
Усі вийшли?
Друже, ти щось бачив?
-Ні? -Ні, друже.
-Жоден з вас? Ви щось бачили? -Ні. Вибач.
Вода з милом усе змиє.
Не вірю, що ви нічого не бачили.
-Коли ти востаннє бачив фургон? -Коли паркувався вчора.
О котрій це було?
Не знаю. Певно, десь о восьмій.
-О восьмій? -Приблизно.
З восьмої до зараз.
«Збоченець».
Заждіть.
С-Б-О-Ч-Е-Н-Е-Ц-Ь
Так, я бачу.
Не знаю. Це я вирішую?
Може, про Джеймі написали, може, про Едді.
Сфотографувати?
Не треба приїздити. Чоловік усе змиє. Нам сфотографувати?
Вибачте, я не чекатиму. Я зроблю три фото, добре?
А донька надішле їх вам на імейл. Дякую, дорогенька.
Зроби три фото й надішли їх Сем.
Вона є в моїх контактах.
Малі поганці.
Слухай.
-Заспокойся. -У тебе день народження.
Так, але вони цього не знали, правда? Заспокойся.
Подумай про Лізу.
Дякую за вказівки.
Я тобі не вказую, що робити.
Я просто прошу подумати про неї.
Едді, з мене досить.
Люба, не починай. Нічого не кажи.
-А що я кажу? -Ти знаєш, що кажеш.
І цього не буде. Ми про це не говоритимемо. Годі, люба.
Ясно?
Ми вже це проїхали.
У нього суд за місяць. Усі дивитимуться.
Але ж не на нас, так?
І він буде за екраном. Вони його ховають, от і все.
Так, вони просто молодці.
Його захищають. Ми вже пройшли все це з адвокатами.
Краще вже не буде.
-Мама може тебе влаштувати. -Мені не потрібна робота від матері!
Навіщо мені просити роботу у твоєї мами?
У мене є тут робота. Хлопці залежать від мене.
Так, але…
Люба, в неї тут коледж, забула?
Хочеш забрати її з коледжу?
Хочеш зруйнувати ще й їй життя?
Думаєш, повернутися до Ліверпуля буде краще?
Повір, буде в десять разів гірше, і ти це знаєш.
Ти знаєш, люба. Буде ще гірше.
Ми ж погано не чинили, так?
Ми зробили щось погане? Ні.
Тож ми не переїжджаємо. Ні, Амандо. Кінець історії.
-Чорт. -Нічого.
Я приберу. Вибач.
Вибач за це. Я приберу.
-Тату. -Що ти тут робиш?
Не підслуховуй.
Не хвилюйся. Я все відмию.
Ти надіслала імейл?
Так.
-Ось твій телефон. -Дякую.
Кому ти пишеш?
Біллі.
Ясно. І як у вас?
Це не твоя справа.
Як тато?
Тато в порядку.
Я просто даю йому простір, бо я завжди так роблю.
Він любить цей фургон.
Не любить. Це просто фургон.
Я не знаю. Я…
Не думаю, що вода з милом це відмиє.
Я нічого не знаю про фарби. А ти?
-Ти бісишся, так? -Ні.
Не бішуся.
Я просто не розумію, кому адресувався напис «збоченець».
Йому ж 13 років. Ці придурки, мабуть, і не знають, що це означає.
І це ж точно не тато, і я просто… А Джеймі не був…
Він…
Нещодавно я пилососила в його кімнаті.
Так?
І я не знала, що робити.
Я не можу зайти.
-Ти молодець. -Ага.
Біллі дбає про тебе?
Мамо, Біллі не дбає про мене. Ти перестанеш так казати?
Я можу сама подбати про себе, ясно? Я дбаю про себе.
Знаєш, ніхто…
Ніхто не писав «збоченка» на моїй шафці в школі.
-Гаразд. -Амандо, де велика губка?
Під раковиною.
-Не можу її знайти. -Вона там. Дивися уважно.
Я дивлюся!
Зараз спущуся. Піду допоможу татові.
Хочеш чаю?
Ні, не треба.
Гаразд. Я люблю тебе.
І я тебе.
-Знайшов? -Так.
-Хочеш чаю? -Ні, дякую.
-У тебе все добре, Айлін? -Так, Едді, дякую.
-Хочеш стілець, люба? -Ні.
-Ноги не втомилися? -Ні, все добре.
-А чаю винести? -Ні, не треба.
Або шматочок торта, якщо хочеш.
Ні? То відвали, стара пройдо.
Здоров, збоченцю!
Агов!
-Агов! -Збоченець!
Це ви зробили?
Ви?
Збоченець!
Вибач, люба. Обережно. Вибач.
-Не відмивається. -Ні?
Ні.
-Спробуєш відбілювач? -Це не спрацює.
-Вибач. -Усе гаразд.
-Треба їхати у «Вейнрайтс». -Зараз?
-Так, зараз. Треба їхати. -Навіщо?
Бо це треба відмити. Я не можу…
Я ж не поїду на роботу на такому фургоні, правда?
-Так не можна. -Знаю, але…
Їдьмо. Це ненадовго. Лізо!
-Лізо, спускайся! -Що?
Одягни пальто. Ми їдемо до «Вейнрайтс».
-Можна лишитися тут? -Ні, не можна.
Фургон зіпсували.
Хтозна, що вони зроблять далі. Я не лишу тебе саму.
Навіщо мені туди їхати?
-Бо я прошу тебе! -Едді, я готую сніданок.
Дівчата, будь ласка, зробіть мені послугу.
Допоможи, люба. Я стараюся.
Гаразд. Ми всі поїдемо.
-Так? -Ми все надолужимо.
Що?
-Ми все надолужимо. -Так.
-Надолужимо.
-Я вимкну. -У мене день народження, так?
Надолужимо цей день.
То поїздка у «Вейнрайтс» — подарунок на день народження?
Так. Це для мене.
У дитинстві в мене нічого не було. Вважай, що тобі пощастило.
Навіть мандарини мені не дарували. Залазь.
-Добре замкни двері, люба. -Замкнула.
Слідкуйте за нашим будинком, Айлін.
Звісно, любчику.
-Так? -Я наглядатиму.
І напиши в «Сусідську варту».
Едді.
Просто кажу.
-Аж на паркані. -Па-па, люба!
Стара пронозлива баба.
Так. Ну що, надолужимо цей день?
-Так. -Так ти сказала?
Ліз, увімкни музику. Головне, щоб була хороша пісня з басом.
Ти про що?
У хорошої музики правильна басова партія.
Розумієш? Потрібна хороша бас-гітара.
Без гівняних піанінок чи тупого драм-енд-бейсу.
Дайте вгризтися в нормальну басову партію.
Ти говориш такі дурниці.
І ще одне:
коли повернемося з «Вейнрайтс», підемо на прогулянку.
-На прогулянку? -Так, на прогулянку.
Усією сім'єю.
І що ми робитимемо на сімейній прогулянці?
Я не знаю.
-Підемо на пагорб. -На пагорб?
Так. І в зоопарк.
Я не піду в зоопарк. Мені майже 18.
-Тоді покатаємося на ковзанах. -Ти й ковзани?
А що, мені не можна?
-Гаразд, підемо в кіно. -Так, я не проти.
-Якщо треба обирати, я за це. -Так?
-Так. -Кіно?
-Так. -Гаразд, чудово. Значить, кіно.
-Амандо, хочеш у кіно? -Так.
Так? Добре. Подивися в інтернеті, що зараз іде.
Що на тебе найшло?
Нічого, люба.
Я просто
хочу вирішити…
-Вирішити сьогоднішню проблему. -Сьогоднішню проблему.
А я допомагаю.
Дякую.
Вирішити сьогоднішню проблему?
-Так каже психотерапевт. -І що ми вирішуємо?
Нічого.
Я просто думаю, що нам слід піти в кіно.
Так. Але спершу поснідаємо.
Добре.
Вона готує англійський сніданок. Із чорним пудингом.
Чорний пудинг?
Я купила для тата.
-Ти помреш молодим. -Я так і сказала.
Ще я їм смажений хліб.
Я й хліба чудового купила.
Твоя мати — фантастична жінка.
Тобі видніше.
-Гей! -Вибач.
Значить, все. Розібралися. Надолужуємо день, дітки.
Їдемо, купуємо,
повертаємося,
ми з Ліз змиваємо фарбу, поки ти готуєш сніданок,
переодягнемося, їдемо в кіно й купуємо величезне відро попкорну.
-Так. -А китайський ресторан?
-Так, можемо. -Ура!
Чого ти хочеш?
Я хочу все.
-Усе? -Усе. Я така голодна.
Добре.
Я вже давно не ходила в кіно.
-Так. -Вже знайшла пісню?
Я не знаю, де є бас.
Увімкни…
Просто вбий «A-ha».
Типу «A-ha».
Take On Me.
-Що? Там немає басової партії. -Є!
-Немає. -Є!
-У них навіть не було басиста. -Був. Пол.
-Хто? -Пол.
Він грав на басу. І на барабанах умів, і на всьому.
-Ти впевнена? -На всі сто. Я була у фан-клубі.
Боже мій.
-Серйозно, була? -Так.
У твоєї мами були плакати на стіні. А ще значки, шарфи.
-Я любила значки. -Ти ніколи мені цього не казала.
Знаєш, багато років тому,
коли ми з татом почали зустрічатися, на першій шкільній дискотеці,
ти вирішив перевірити мене.
-То не перевірка. -Так.
Кажу ж, то була не перевірка.
Батько вдягнув божевільну рожеву перуку.
Усі сміялися, але батькові завжди було начхати на це.
Я любив ту перуку. Вона була класна.
Це була середина вечірки, тож ніхто ще не танцював.
Скільки нам було? Десь по 13?
-Це був третій клас. -Твоєю мовою, дев'ятий.
Діджеєм був містер Барнс, учитель географії.
-Голомозик. -Так. Голомозик.
Він був у відчаї, бо ніхто не танцював,
бо всі були надто сором'язливі.
-У той час A-ha була на вершині чартів. -Так.
А твій тато був навіжений.
Він почав танцювати сам посеред танцполу.
-Усе було не так. -Ні, так.
Ні, Барнсі був чудовим учителем. Але паскудним діджеєм.
Я лише допомагав йому, ось і все.
І всі просто реготали з твого батька.
-Вони не сміялися. -Так.
Не сміялися. Насолоджувалися моїм танцем під північний соул.
-Північний соул? -Так.
-Це воно? -Я був неперевершеним танцівником.
-Це так. -Ти знаєш.
Але потім
він почав ковзати по підлозі.
Так, але скажи, чому. Скажи їй чому.
-Чому? -Ні, кажи правду.
Я купив червоно-білі черевики для боулінгу…
Правда?
Так, вживані черевики до перуки.
Але я не знав, що в них ковзка підошва.
-Це взуття для боулінгу! -Вони були ковзкі.
А потім
він ковзає, падає,
ноги летять у різні боки, і він падає обличчям униз.
Бам.
А тоді він підводиться
з розбитим носом.
Обличчям ллється кров,
а всі регочуть до упаду.
А він каже: «У мене тут іде кров!»
Потім тобі в школі це всі кричали, так?
Типу: «У мене тут іде кров!»
-Кляті черевики. -Але було смішно, Еде.
Радий, що тобі було смішно.
Я їх обожнювала. На будь-що була готова за кожного з них.
Так. Вона була готова на все.
Якби твоїй мамі це вдалося, ти б виглядала зовсім інакше.
Ти була б схожа на них…
Була б схожа на норвежку. Розумієш?
Була б як Ерлінг Голанд.
-На цьому місці ти послизнувся. -Ти пам'ятаєш?
«У мене тут іде кров!»
Решту вечірки ми сиділи поряд.
Я не міг танцювати в тих черевиках.
А потім відвів мене додому. Ковзаючи.
Твої бабуся й дідусь чекали на мене.
Тато запитав: «Ти побився?»
А ти сказав: «Майже». Дуже круто. «Майже».
-А потім ти поцілувала мене. -Тату!
-Боже. -Так.
Тату, ні, припини!
Так. Наш перший французький поцілунок.
-Тату! -Ніколи не забуду.
-З язиком і все таке. -Тату!
-Мало мигдалики не проковтнула. -Тату!
Можливо.
Але ти добре вмієш триматися за руки.
-Візьмемося за руки? -Так.
-Ні. -Чому?
-Ні. -Ми зганьбимо нашу доньку?
-Ні, просто я не хочу. -Що ти маєш на увазі?
Радіти треба. Ти народжена в коханні.
Тату, годі.
Дитина романтики й пелюстків.
Ні!
Так. Ти плід кохання.
Ну все.
-Дитя веселок… -Тату!
Кульбабок і нарцисів.
Так, добре.
Дитячий садок. Обоє.
Як діти.
-То що саме ми шукаємо? -Час розквітнути.
Скористайтеся…
Не знаю. Щось, щоб змити фарбу.
Зустрінемося тут, добре?
Що нам робити?
Не знаю. Купіть щось. У вас це добре виходить, правда?
-Так. Чудово. -Ми це вміємо.
Давай витратимо трохи грошей.
Вибач, друже.
Вітаю.
Хтось розписав мені фургон балончиком. Ти знаєш, як це відмити?
Зрозуміло.
Це не моє. Але мій колега зможе щось порадити.
Квінте.
Куди він подівся? Квінте.
-Він на цьому знається.. -Гаразд.
-Привіт. -Здоров, друже.
У нього фарба з балончика на фургоні. Хоче її змити.
Пробували воду з милом?
Так, не допомогло.
-Напір зі шланга був сильний? -Я взяв губку.
Ясно. Потрібен шланг.
І розчинник або міцний алкоголь.
Підійде горілка. Ізопропанол краще.
І ганчірка з мікрофібри. Круговими рухами.
Це що?
Ми їх продаємо.
-Ідіть за мною. -Дякую.
Отже, кругові рухи ганчіркою.
І трохи вдачі. Більше нічого не зробите.
Трохи вдачі? Хіба ганчірка не зітре?
Мабуть, сліди залишаться.
Щоб зовсім позбутися, краще перефарбувати.
Що там?
Теґ?
Дітлахи. Це батьки винні.
Просто покажи, де синя фарба?
Ні, якщо це фарба, треба перефарбовувати машину, як я казав.
Це мені не по кишені. Просто покажи, де синя фарба.
Будь-який колір підійде. Не обов'язково такий же.
-Хочу, щоб напису не було. -Так. Я щойно зрозумів, хто ви.
Я бачив ваші фото на фейсбуку.
-Можеш показати, де фарба? -Так. Ось тут.
-Вибачте, я не хотів вас засоромити. -Не біда.
Просто…
Я на вашому боці.
І вашого сина. Якщо це допоможе.
Бо він цього не робив, так? Тобто…
Бо в місцях, де, як вони стверджують, були ножові рани,
розташовані кістки.
Якщо щось вигадуєте, то хоча б анатомію вивчіть.
Розумієте мене?
І…
Я бачив її фото.
Тож я вас підтримую…
-Можеш просто дати фарбу? -Вибачте.
-Лише фарбу. -Аякже. Просто…
Знайдіть йому хорошого адвоката.
Якщо оголосите збір, багато хто вас підтримає.
Ось ваша фарба.
Привіт. Усе добре? Так. Вам допомогти?
Тату.
Знаєш,
дехто сюди справді приходить розважатися,
бо я була там, де продаються камери для шин,
було нудно, але там стояв один хлопець,
який сам собі посміхався. Це було так дивно.
Треба було сфотографувати, бо це було так…
Наступний.
-Щось іще, сер? -Ні, дякую.
-Бажаєте вступити до клубу? -Ні, дякую.
Ні? Чудово. Разом 34,99 фунтів, будь ласка.
-Тату, все добре? -Чек?
Ні, дякую. Так, усе гаразд.
Так. Я просто трохи голодний, от і все.
Добре.
-Я купила рослинку. Хіба не чудова? -Гарна.
Візьми.
Здається, продавець шин на мене задивився.
Треба сказати Джейн, щоб прийшла сюди. Могла б знайти тут хлопця.
Що?
Це він, так?
-Хто? -Він стежить за мною?
Що вони собі думають? За ідіота мене маєте?
-Едді! -Чорт!
-Іди сюди, гівнюк! -Едді!
Іди сюди. Вставай!
-Едді! -Це твоя робота?
-Що? -Ти зіпсував фургон?
-Та ми прикололися. -Це не смішно, ясно? Чуєш?
Тобі смішно? Не либся, малий, бо я зітру цю посмішку з твого обличчя.
Не смій, бляха!
Послухай, шмаркачу. Вставай!
-Вставай! Послухай! -Гаразд!
-Так з людьми не роблять. Зрозумів? -Так.
Ти не знаєш, через що я пройшов. Не смійся з мене.
Вали звідси.
Не чіпай мою родину!
-Давай, швидше. -Зачекай.
І велик свій довбаний забери!
-Ходімо. -Зачекай.
Що ти робиш?
Едді!
Едді, годі тобі.
Едді, будь ласка. Сядьмо у фургон і їдьмо додому.
Віддай рослину. Дай мені квітку, люба.
Дай квітку. Віддай сумку.
Ну ж бо, дай сумку.
Їдьмо, дівчата. Сідайте з іншого боку, будь ласка.
-Ти це прибереш? -Що ти кажеш?
Прибирати збираєшся?
-Ні. -Тут безлад, друже.
-Я заплачу. -Треба прибрати.
-І не сподівайся. -Едді!
-Камера тебе записала… -Стули пельку, йолопе!
-Заткнися і йди в магазин! -Ти є на записі.
-У машину! -Ти й твій прибацаний дружок!
Тату, мені відповісти?
Давай.
-Це дзвінок від… -Джеймі Міллера.
Із профілактичного тренувального центру.
Це дзвінок від в'язня, який знаходиться в Англії чи Уельсі.
Усі розмови записуються
й можуть бути почуті співробітником в'язниці.
Ви можете не приймати цей дзвінок.
Тату?
Привіт, хлопче.
Вітаю з днем народження.
Дякую, малий.
Дякую за дзвінок.
Ти отримав листівку?
Так, отримав.
Ти сам намалював?
Так, сам.
Так я й думав.
Я казав мамі, що мені дуже сподобалося.
Вже забув, як ти любив малювати.
Так. Тому я знову почав це робити.
Усе гаразд?
Галас уже трохи вщух?
Так. Усе гаразд.
Ми добре ладнаємо з бібліотекарем,
але з іншими хлопцями бувають проблеми, та це нічого.
Ти ж знаєш, що робити, так?
Так. Мені є з ким поговорити.
Добре.
Що сьогодні робитимеш?
Я збираюся поснідати.
-Ти ще не снідав? -Ні.
Поки що ні. Ми були зайняті.
Мабуть, потім у кіно підемо.
А потім Ліза хоче в китайський ресторан.
Креветки кунг-пао?
Ти знаєш, що ми беремо.
Отримав хороші подарунки?
Ще ні. Ще не подарували, Джею.
-Тату. -Що?
Я…
Я знаю, що сьогодні непідходящий день,
але так сталося, що…
Що сталося, друже?
Забудь, що в мене день народження. Що таке?
Ну…
суд усе ближче,
і я тут подумав…
Тату, я зміню свою заяву.
Алло.
Тату, я…
Вибач, але я визнаю себе винним.
Привіт, синку. Ми теж тут.
Привіт, Джею.
Що?
Тебе вже краще годують, сонце?
Так, нормально.
Я думав, тут лише ми з татом.
Я написала їм про твої непереносимості.
Правда? Усе добре.
Ти досі весь час у спортзалі?
Лише коли дозволяють.
Ти станеш бодібілдером?
Навряд чи.
Мабуть, я вже піду, бо інші чекають.
Добре, синку.
Зідзвонимося наприкінці тижня?
Супер.
-Тату. -Що?
Мені…
Мені шкода.
З днем народження.
Дякую…
Виходьте з цього боку.
Обережно, фарба.
З ним усе буде добре?
Він упорається. Ходімо.
Виходь.
То що сталося, люба?
Діти, так?
Відвали, Айлін.
Погано він вікна відремонтував.
Заклеїв кепсько. Ти вночі відчувала протяг?
-Це футболка, що я купувала? -Треба було самому.
Так.
-Так. -Так гарно сидить на тобі.
Класно виглядаєш у 50.
Не варто йти в кіно.
Ні, все добре. Я перевдягнувся.
Усе гаразд. Не треба.
Та ні. Ми підемо.
Усе нормально.
-Точно? -Так.
Дякую.
Голос у нього кращий, ніж минулого тижня.
Хіба ні?
Може, йому краще, бо він прийняв рішення?
-Пам'ятаєш, що сказала Дженні? -Так.
Так. Я не роблю цього.
Я не замикаюся від тебе. Чесно. Я цього не роблю.
-Чому ти такий? -Який, люба?
Це ти був на його допиті.
Я навіть запис не дивилася.
Благаю, не починай знову.
Це стало твоєю улюбленою фразою?
«Не починай знову».
Не хочу знову говорити про те, що я там був, а тебе не було.
-Я не про це казала. -А про що ти казала?
Ти бачив запис. А я — ні.
Ти сам не свій.
Погрожуєш дітям. Понівечив фургон.
Розумію, ти злий.
Але визнання себе винним може йому допомогти.
Якби ти був щирим, ти б сам це зрозумів.
Я бачив те, що бачив.
Я не хотів у це вірити.
А потім, коли побачив…
Я знаю тебе з підліткових років.
Ми маємо це пережити.
А як не зможемо?
Дженні каже, коли ми хочемо…
До біса те, що каже Дженні.
Її ж тут немає.
Він не виходив з кімнати.
Приходив додому, грюкав дверима й одразу сідав за комп'ютер.
У нього горіло світло о першій ночі.
Я стукала й казала:
«Джеймі, синку. Тобі ж завтра в школу».
Він вимикав світло й ніколи нічого не казав.
Ми нічого не могли зробити.
Хіба зараз не всі діти такі?
Хтозна, що вони дивляться у своїх кімнатах.
Можуть і порнуху дивитися, розумієш?
Пам'ятаєш хлопця з мого телефона,
який розказував, як треба поводитися з жінками, як бути мужиком.
А я лише шукав щось для спортзалу.
Увесь час за ними наглядати неможливо.
У нього жахливий характер. Але й у тебе такий.
Не кажи так.
Це ж у нього не від мене?
-Що, від мене? -Ні.
Але іноді я думаю, що ми мали це зупинити.
Побачити й зупинити.
Не можна так думати.
Пам'ятаєш? Так вона сказала.
Ми не винні.
Не звинувачуймо себе.
Але ми його створили,
правда?
Коли я був у його віці, мій тато бив мене.
Він виймав свій ремінь і лупив мене,
лупив.
І я пообіцяв собі…
Я сказав: «Зі своїми дітьми я так не чинитиму».
Я б ніколи так не зробив.
І я цього не робив.
Я просто хотів бути кращим.
Але чи став я?
Чи кращий я?
Ти намагався.
Ми намагалися.
Так, намагався.
Водив його на футбол. Бо думав, це його зміцнить.
Але він паскудно грав.
Тож його ставили на ворота.
А я просто стояв біля бокової лінії,
а всі інші тати сміялися з нього.
Я відчував, як він дивиться на мене.
А я не міг дивитися на нього.
На власного сина.
Він обожнював тебе.
Потім відвів його на бокс.
Я думав, це щось змінить.
Це тривало десять хвилин.
Знаю.
-Він малював унизу, пам'ятаєш? -Так.
Він сидів за кухонним столом і малював.
-І непогано, так? -Так, і йому подобалося.
У нього виходило, йому подобалося. Годинами там сидів, так?
А потім припинив.
Він хотів комп'ютер, ми його купили.
А ще стіл і все таке. Клавіатура, гарнітура — все як треба.
І я грав з ним у футбол. Пам'ятаєш?
Так.
А потім бізнес пішов угору.
Я йшов о шостій, а повертався лише о восьмій.
Я була вдома раніше, та це не допомогло.
Ти була хорошою мамою.
Ти і є хороша мама.
Може, я не приділяв достатньо уваги.
Але він був у кімнаті, так?
-Ми думали, він у безпеці. -Так.
Усе ж було нормально.
Кому він там міг нашкодити?
Я думав, що ми чинимо правильно.
Я була хорошою мамою.
-Точно. -Я і є хороша мама.
А ти хороший тато. Чудовий.
Але ми створили його.
Якщо мій тато зробив мене…
як я зробив це?
Іди сюди.
Ми не знали, що він зробить.
Тому він хотів, щоб із ним був ти. Він знав, що ти не повіриш.
Думав, що ти його захистиш.
Я мав його захистити?
Ти не міг.
-Я міг його захистити? -Ні.
Чи могли ми зробити більше?
Гадаю, нам слід прийняти,
що нам треба було зробити більше.
Буде краще, якщо ми будемо так думати.
Я досі бачу малого хлопчика.
Трохи нетямущого.
Який гойдається на турніку.
Сидить унизу й малює монстрів.
Їсть морозиво.
Він постійно ним замурзувався.
Усе обличчя було в ньому.
Усе личко.
Ніби це було вчора.
Так і є.
Він повторював це знову і знову.
Казав: «Це був не я.
Тату, це був не я».
І я повірив.
А потім я побачив запис.
Як?
Краще б там була ти.
Краще б він обрав тебе. Ти б краще впоралася.
-Ні. -Так.
Ні.
Ти б краще впоралася.
З вами все гаразд?
-Так. А з тобою, люба? -Так.
Це нова?
Гарна.
-Так. -Ні, не нова. Мабуть, я просто…
Ношу її інакше, тому що…
Справа в комбінаціях.
Я весь час це повторюю. Комбінації — це все.
Просто…
Я подумала: «Коли мені ще причепуритися?»
Це ж татів день народження.
Це футболка, що мама купила?
Так.
Гарна.
-Мені теж треба одягнути щось гарне. -Ні.
Ти й так виглядаєш чудово.
Лізо, вибач, люба.
-Ці хлопчаки з фургоном. -Тату, фургон…
Усе гаразд. Фургон виглядає гірше,
але слова на ньому вже не прочитаєш.
Я перефарбую фургон.
Це були ті хлопці?
Так, ти їх знаєш?
Так. Вони…
-Ті ще довбодятли. -Слідкуй за язиком.
Вибач.
-Якщо будуть завдавати тобі клопоту… -Тату.
Усі завдають мені клопоту.
Я сестра Джеймі.
Але ми залишимося тут.
Ми не переїдемо. Не можна переїжджати.
-Ми б могли. -Ні, мамо…
Мамо, якщо ми переїдемо, деякий час буде краще,
але хтось щось дізнається,
і це щось стане всім,
а тоді буде ще гірше.
Знаєте…
Це Джеймі.
Джеймі наш.
Хіба ні?
Ми вирішили не йти в кіно.
Так. Це…
Це хороша ідея.
-Тут подивимося фільм? -Так.
-Гарна ідея. -Можемо знайти попкорн.
-У нас десь є попкорн. -Так.
-Замовимо їжу. -Так!
-Так. -Будь ласка.
Креветкові чипси для всіх?
Креветкові чипси для всіх.
Поснідаємо?
-Почнемо зі сніданку? -Так.
Ходімо.
Той чорний пудинг скоро відростить ноги й почне ходити.
-Я накрию на стіл. -Дякую.
-Я тобі допоможу. -Навіть не наближайся, імениннику.
Як ми її створили?
Так само, як його.
ДЖЕЙМІ
Вибач, синку.
Я мав бути кращим.
Переклад субтитрів: Антон Бєлов