MĚSTSKÁ KNIHOVNA TOKIO, POBOČKA ARISUGAWA
LEDEN 1979
Dobré ráno.
Jste ranní ptáče, slečno Takezawová.
Ahoj, Makiko. To jsem já.
Takiko.
Jo.
Docela to jde.
Cože?
Poslyš...
Musíme si promluvit.
Na takové hlouposti nemám čas.
O čem to mluvíš?
Manželství není hloupost. Už nejsi nejmladší.
Copak? To je Saki?
Takiko.
Život po třicítce není pro ženskou žádný med.
- Je načase, abys... - Vždyť říkám, že o to nejde.
Tak o co? Ven s tím.
Na sourozenecké hádky je moc brzo. Takhle po ránu...
Haló?
- Takže? - Musíme se sejít všechny.
- Potřebuju koupit učebnici. - Pak vám to řeknu.
- Jakou učebnici? - Advanced stories for Reproduction.
Angličtina mi nejde. Řekni to japonsky.
OTEC
- Co? - Tu už sis přece kupoval, ne?
To bylo Elementary Stories for Reproduction.
Řekni to japonsky.
Takové věci nám musíš říkat dřív.
Vážně ji musíte mít?
Jo, musíme.
Přineseš mi účtenku, jasné?
Jo.
Fajn.
Nemůžete se alespoň rozloučit?
- Zatím! - Joko, ta sukně je moc krátká!
Delší už nemám.
Promiň. O čem chceš mluvit?
Nemůžeš mě nechat čekat jen proto, že jsme sestry.
Vždyť jsem se omluvila, ne?
Ale tohle je vážná záležitost.
Ráno mám vždycky nejvíc práce.
Večer k tobě všechny přijedeme. Pak ti to vysvětlím.
Cunako a Sakiko ještě zavolám.
Než přijdu, skočím si někam na večeři.
Proč bys to dělala, já...
Ani pohostit se ode mě nenechá.
Měla by z té knihovny odejít.
Co je na státním zaměstnání špatného? Alespoň má klidnou práci.
Nemůže to dělat věčně. Jednou...
Má snad celý život někomu pucovat domácnost?
I když, to je alespoň sázka na jistotu.
To nebylo moc hezké.
Přijde i Cunako?
Teprve jí bude volat. Kdo ví.
Máte večer schůzi?
Říkalas, že dnes jedeš do Ikegami, viď?
Mámin tajný spořící účet nabyde splatnosti.
Použila naši adresu.
Proč nepoužila svou vlastní?
Aby táta nezlenivěl, když na to přijde.
Jen ať hezky pracuje.
Muži to mají těžké v každém věku.
Ne tak těžké jako ženy.
Pozdravuj dědečka.
Jen dědečka?
Tohle není Momotaro. Nemusím zmiňovat oba.
- Ať to jde! - Jo.
ASURA
Jsem doma.
Vítejte zpátky.
Ta dekoratérka už také dorazila.
- Vážně? - Ano.
Můj účes jim zabral dvě hodiny.
Kéž by pracovaly tak rychle, jako probírají klepy.
Tvoje umění je vždycky působivé. Ale dneska se obzvlášť povedlo.
Jak to jen popsat?
To aranžmá je skoro erotické.
Prosím tě.
Mojí lektorce vždycky připadalo
ortodoxní a úplně bezduché.
To není pravda.
Vidím v tom ženu s rozepnutým kimonem.
Viď, drahoušku? Nemyslíš?
Nevím. Já se v květinách moc nevyznám.
Dobrá práce.
Rezidence Masukawů.
Dobrý den, ráda vás zase slyším.
Mitamurová?
Zítra. V jednu hodinu.
Vydržte chvilku.
Madam? Volá vaše sestra.
Hned!
- Říkám... - Hezký den.
Žádné vdavky neplánuju.
Tak o co jde?
Řeknu ti to osobně.
Taky mám svůj život. Nemůžeš jen tak zničehonic zavolat a...
Výplata za měsíc.
Kdy mám přijít? V kolik?
Povoláš mě na osmou a ani se nezeptáš, jestli můžu přijít.
Jsi tak sobecká, Takiko.
Tak nechoď. K ničemu tě nenutím.
Jen jsem tě chtěla pozvat.
- Vítejte! - Ve třech to bez tebe zvládneme.
Ale pak si nestěžuj.
- Vítejte. - Vítejte.
Pojďte za mnou.
A vůbec, do práce bys mi volat neměla.
Moje směna končí v devět večer.
Řekni, že ti onemocněla matka.
Na to jsem se vymluvila minulý týden.
Omlouvám se.
Dobrý den.
Povedlo se?
Něco mám.
Takže úspěch?
Ano. Ne úplně bez problémů, ale...
Copak?
Nebude vás to trápit?
Bude.
Samozřejmě, že bude.
Ale nemůžu jen tak přihlížet.
Vaše káva, prosím.
Zaplatím dohromady.
Samozřejmě. Omluvte mě.
Co to? Objednal jsem si americano.
Dala vám moje...
Moc silné.
Jejda.
Ale ne.
Omlouvám se.
Promiňte!
JABLKA FUDŽI
Třeba tyhle.
- Promiňte! - Ano?
- Vezmu si... - Jablka?
- Čtyři, prosím. - Dobře, děkujeme.
Kdysi dávno, žili byli, jeden stařeček a stařenka.
Stařeček sbíral větve v horách,
zatímco stařenka prala oblečení u řeky.
Jak tak stařenka prala, všimla si, že k ní po řece pluje veliká broskev.
Šplouchy šplouch, šplouchy šplouch.
KOTARO TAKEZAWA
- Copak? - To jsi ty.
Jestlipak to není Makiko.
Čemu se směješ?
- Vy dva... - Co?
Stařeček řeže větve
a stařenka pere prádlo.
Co je na tom divného?
Měla jsem vám přinést broskev.
Broskve teď přece nerostou.
Vzala jsem jablka, co se jmenovala jako ty.
- Jako já? - Vidíš?
Máš pravdu. Jablka Fudži?
To je hezké.
K rodičům na návštěvu přece žádné dary nosit nemusíš.
Ve dvou je stejně všechny sníst nezvládneme.
Já vám pomůžu.
- Ano? - Tati! Dej si jablko.
Ne, děkuju. Za chvíli odcházím.
- Táta dneska pracuje? - Ano.
Každé úterý a čtvrtek.
Zaměstnaný muž, co?
A je to.
Není to tvoje oblečení?
Tyhle věci nikdy předtím nedělal.
„Hele, spadlo ti oblečení ze šňůry!“
Teď dokonce sám od sebe zavírá okna.
- Náš táta? - Ano.
Možná se připravuje na druhý břeh.
Vynahrazuje ti všechno to trápení, co ti natropil.
Jeho šetřílkovství
a léta remcání se za utrpení přece považovat nedají.
Jako ženská jsi to docela vyhrála.
Poslyš. Co s těmi penězmi?
Banka chce tvůj účet nechat otevřený.
No jo.
Nemluvila jsi teď někdy s Takiko?
Ne. Stalo se něco?
Volala, že s námi chce mluvit.
Že by si někoho našla? Konečně.
To jsem si také myslela. Prý ne.
Neslyšíte? Venku je ten chlap s tofu.
Ještě nám zbylo tofu ze včera.
Aha. Jasně.
Počkej! Stůj.
Oprášila jsem ti druhý kabát. Ten hnědý.
Jen klidně seď.
Ty už jsi tady?
Kdykoli zmíním, že přijdeš ty, tak spěchá domů.
Nosíš mi štěstí.
Dnešní schůzi shodou okolností zrušili.
Nikdy jsi neměl sestry, Takao. Až budeme všechny čtyři...
- Co děláš? - Tak.
Dneska se rozbíjí rýžové koláčky?
Má se to dělat... Jejda.
Myslím, že jedenáctého.
Chce dělat všechno jako když byl dítě.
To chtějí všichni chlapi.
Když můj manžel ještě žil,
dbal na to, abychom měli správnou výzdobu a řádně dodržovali všechny zvyky.
Jako bychom snad byli nóbl. Bylo to utrpení.
Ale teď jsou to hezké vzpomínky.
Rýžové koláčky jsou nejlepší smažené a se solí.
Přesně ty má také rád.
Tak já ti pomůžu.
- Uf! - Promiňte, že jdu pozdě.
Otevřu.
- Pořadatelka dorazí poslední. - To tedy.
Nejde to.
To jsou rýžové koláčky?
Koukejte. Nepřipomínají vám ty praskliny něco?
Počkej.
Máminy paty!
Přesně! Přesně to jsem měla na jazyku.
Všechny ty hluboké rýhy.
- Mělo by to prskat. - Myslím, že takhle to stačí.
Pořád pamatuju ten zvuk, jak si máma sundavala tabi ponožky.
Než šla do postele, viď?
Zhasla všechna světla a...
Dělalo to takový divný zvuk, jak si je přetahovala přes paty.
Proč trpěla na tvrdé paty? Měla kožní problémy?
Žila těžký život. Někdy se nemohla ani najíst.
Bylo to hned po válce.
Musela živit manžela a děti. Sama jedla jen ovesnou kaši.
Zhrubly jí ruce, jak pořád drhla kuchyň.
Pamatuješ, jak měla tu černou mast?
To víš, že pamatuju!
Nahřívala ji nad uhlím a pak se tím všude mazala.
Syčelo to a hrozně to páchlo. A všechen ten kouř!
Jako by to bylo včera.
To bych nesnesla.
Hele, spálíš si jazyk!
Mohla by to být Sakiko?
Pustím ji.
- Bože, Takiko! - Tak jsme všechny.
Nemusela jsi ji nutit, že ne?
- Pak by ji to mrzelo. - Já v práci dřu!
Na rozdíl od vás všech.
Umyj si ruce!
Minulý týden to byl tátův apendix, tenhle mámina záda.
Příště budete mít autonehodu vy tři.
- Hele! - Přestaň nás strašit.
Prosím tě. Děláš, jako by to bylo každý týden. Nepřeháněj.
Šéf to tak chce. Musím mu přitakávat.
Říkal, že cena útěchy mu nestačí,
tak jsem je objednala na dobírku a teď nám tu leží.
Překáží při úklidu.
Používám je, když se nedíváš.
Masaki domů také nějaké přinesl. Nikdo je nepoužívá, ale...
Ty, jak s nimi děláš tohle. Nebo tohle.
A taky...
Jde o tátu!
Někdo mu vstoupil do života.
Ženská?
No chlap to asi nebude.
Napadlo mě, jestli třeba nesponzoruje studenta nebo tak něco.
Nebuď naivní.
Víš to jistě?
U jiných chlapů by mě to nepřekvapilo, ale náš táta?
Starý popleta, co si sám nezvládne koupit ani tričko v obchoďáku.
Kde by sebral ženskou?
Obchoďák k tomu očividně nepotřeboval.
To se ti povedlo.
Tvůj táta a milenka...
Potrefená husa kejhá nejvíc.
Co tím chceš říct?
Nemusíš se hned čílit.
Nebo jsem snad zabrnkala na správnou strunu?
Na mně si to nevybíjej. Nemám pravdu?
Tátovi už je přes 70. Taková pitomost.
A kde by na to vzal peníze?
Pracuje jen v úterý a ve čtvrtek, ne?
Jeho podřízení ho litují. Je vedoucí jen tak na oko.
Jak by mu ty dva dny zajistily rezervu?
Rezervu?
Slovní hříčka. Táta je rezervovaný.
Rezervovaný muž, hlavně v úterý a ve čtvrtek.
Skvělé.
Já jsem ho s někým viděla.
Už před měsícem.
Šla jsem navštívit kamarádku poblíž Senzokuike.
Viděla jsem, jak se ti tři odněkud vrací.
Říkáš tři?
„Tati, pospěš si!“
Musel to být někdo jiný.
Zaplatila jsem vyšetřovatele.
Detektiva?
Jmenuje se Tomoko Cučija. Je jí 40.
Ten kluk je ve druhé třídě.
Táta si tam pronajímá byt. Každé úterý a čtvrtek je navštěvuje.
Nechodí do práce?
Chvíli pracuje, pak jde za ní.
A vy mu říkáte „rezervovaný“? Už deset let mámě lže.
Máš nějaký důkaz?
Cože? Sehnala jsi rodný list?
Mám fotky, na kterých jsou spolu.
Já to vidět nechci!
- Makiko! - Makiko!
To nemůžeme! Je to Pandořina skříňka. Když se podíváme, bude to skutečné!
Je to skutečné!
Souhlasíš se mnou, ne?
- Nesmíme se na to podívat. - No, já...
Ve hře je další dítě. To znamená, že bychom mohli být...
Jsme sourozenci.
- První bratr, co? - Takže nejsem nejmladší?
Chceš říct, že je nás pět?
Neměli bychom...
- Co? - Dobrý?
Upadl mi umělý zub.
Co to děláš?
To je nechutný!
Počkej. Máš umělé zuby, Cunako?
Jo, čtyři přední. Nekoukejte na mě, prosím.
Za to můžou ty rýžové koláčky.
To ty ses rozněžnila nad máminými patami.
- Nech toho, já jím! - Jak můžeš v takovou chvíli jíst?
Vynechala jsem večeři, abyste nečekali.
Mám na to právo.
No tak. Na hádky teď není vhodná chvíle.
Co budeme dělat s tím dítětem?
Zníš jako píchlá guma!
Ten vzduch štípe, jasné?
- Nemůžu se nesmát. - Tohle je vážné!
- Má pravdu. - Jo, ale ty mluvíš vtipně!
Nemáš masku?
- Co? - Masku.
Masku?
Máme nějaké čisté?
Stačí použitá.
Koho zajímají masky? Musíme probrat to dítě.
Použitá stačí. Jen vyměň to dítě.
Co?
Ne dítě. Gázu.
- Gázu! - Sestro!
Ty jedna!
Marcano útočí. Zpomalil. Rovně zprava!
Seberte se, lidi.
Teď není čas ztrácet zuby nebo sledovat nějaký pitomý box.
Pitomý? Box je plnohodnotný sport.
Bože! Přeskočilo vám? Nebo vám na tom nezáleží?
Náš táta si našel milenku!
Přecejenom je to chlap.
Je to tak náhlé. Nemůžu tomu uvěřit.
Dnešních 70 je včerejších 50.
Možná mu máma neměla tak vyvářet. Pleť mu úplně září.
Servírujte jim blivajzy a nepodvedou vás.
Já mám ráda, když je mužskej pořádnej chlap.
- Sakiko! - Co?
Jaké „co“?
A co ty, Takiko? Je to od tebe dost podrazácký.
Podrazácký?
Dala jsem za to peníze. Kvůli mámě...
Přesně to mi přijde nefér.
Mělas jednat narovinu.
- S kým jako? - S tátou.
Něco takového by přece nikdy nepřiznal.
Přesně tak. Protože je rezervovaný.
Sakiko, tobě není mámy ani trochu líto?
Udělala pro něj všechno a on ji v 65 letech takhle zradí!
Něco takového si mohl odpustit.
Tohle bych do něj nikdy neřekla.
Je to nelidské!
Přinutím ji tátu, aby od té ženské odešel. Nebo se musí vzdát mámy.
To ta druhá ženská by se měla vzdát jeho.
Ne? Tak by to mělo být.
Jo, asi máš pravdu.
Tak to na světě chodí.
Co?
Že to tak na světě chodí.
Ať je to jak chce, kvůli mámě bych...
Vážně to tak je, Taki?
Co?
Říkáš, že je to pro mámu, ale děláš to sama pro sebe.
- Cože? - Aby ses někde vybila.
Nudná práce, žádný chlap na obzoru...
Musíš být frustrovaná.
Co to plácáš?
Je to soukromá záležitost.
Nemáme právo se do toho plést.
Částečně je to i mámina chyba, že šel hledat štěstí jinam.
Domácnost vede dobře, ale je moc upjatá. Žádný sexappeal.
- To stačí. - Chlapi takoví jsou.
- Tak jim neříkej. - Jak jim mám říkat?
Muži.
Sakiko.
Myslíš jen na jedno.
Já? A co teprve ty, na co myslíš?
Nemáš žádný vkus, nemaluješ se, ale chlapa chceš víc než kterákoli jiná.
Svoje mindráky si léčíš skrze problémy ostatních.
Sakiko! Ty jedna...
Už mám těch tvých blábolů po krk!
Nechte toho! Obě!
- Zítra to probereme. Ve dvou. - Jasně.
Gušiken útočí dál!
Marcanovy nohy!
- Chytil ho! - Jedna-dva.
Dorazil soupeře levým hákem.
Každopádně...
Vaše matka se o tom nesmí dozvědět.
Jasné?
Je to tam! Gušiken se stává prvním japonským boxerem,
který již posedmé obhájil titul!
Ten poslední levý hák se Gušikenovi fakt povedl, co?
Ten druhej se svalil přímo před rohem.
Počkej. Tys to neviděl?
Viděl.
Gušiken je o dva roky mladší než já.
Jo, ale víš, co to znamená, Hide.
Jak se říká: „Největší talenty kvetou pozdě.“
Já už dál čekat nemůžu.
Co děláš?
Počkej.
Stůj!
Tak co, Hide? Připravený?
Nechte to na mně!
Dobře.
- Vy také. - Jejda!
- Dobrý postřeh. - Počkej na mě!
Je moc rychlý.
Také ho přijdeme podpořit!
Zavřete obchod dřív, nebo přijdete o finále!
To si pište!
Ty mi dáváš.
Nedělej problémy.
- Au! - Steklo ti to do očí?
- Steklo. - Dobrý?
Jauvajs, bolí to.
Ještě trochu.
Tak jo.
Hele! Co děláš?
- Určitě do tebe rýpaly, viď? - Co? Ne.
Byla jsi u sester, ne?
Jde o něco jiného. Mně se to netýká.
Snad tě to nemrzí.
Doufám, že se budeme moct brzy přesunout do bytu se sprchou.
Až vyhraju, tak jo.
Raz dva! Raz dva!
Ach jo.
Tohle nechci.
Nechci.
Myslíš, že je to vážné?
Co?
Tátova aféra.
Pořád jen mručíš, nic neřekneš.
Měla jsem to umýt už včera.
Je v tom zapletené dítě, to je problém.
Nebýt toho...
Je v pořádku podvádět, když se nenarodí dítě?
To jsem neřekl.
Ale bez dítěte by to bylo jednodušší.
Možná bude lepší počkat.
Třeba se ta situace časem vyřeší sama od sebe.
Jenže čas není fér.
Lidé totiž přirozeně tíhnou k novým věcem.
A ty starší pak končí na smetištích.
Kdysi dávno, žili byli jeden stařeček a stařenka.
Stařeček svoji stařenku tajně podváděl.
Z jeho aféry vzešel roztomilý synek.
ŠKOLA IKEBANY CUNAKO MITAMUROVÉ
RESIDENCE MITAMUROVÝCH
Hned! Už běžím!
Už to dovezli?
Tak to dopadá, když se neosušíš, než vylezeš z vany.
Kolik?
Nevytahuj peněženku, zaplatím to sama.
- Může to být 2000 jenů. - Říkám, že to zaplatím.
Neboj, jen si to vezmi. Prosím tě.
- Já... - To...
Kam koukáte?
Nech mě být!
Pusť mě! Pusť!
Tak pojď už, krucinál!
Cigarety ti vždycky vadily.
Docela klidná čtvrť, že?
Dej si čaj.
Vidím, že zub máš spravený.
Hned ráno jsem šla k zubaři.
Z nás všech
jsem máminy špatné zuby zdědila jen já.
Když jsem se narodila, moc tátovi neplatili.
Možná to bylo tou stravou.
Proč se na nic neptáš?
„Kdo to byl?“
„Je ženatý? Kdy jste...“
Sestřičko.
„Užíváte si před památníkem tvého manžela?“
„Neměla bys spíš ženit syna?“
Sestro!
„Tátu jsi nazvala nelidským, ale sama sebe měříš jiným metrem?“
Proč nic z toho neříkáš?
Je mi ještě hůř, když tu jen tak sedíš a mlčíš.
Proč mi to nevyčítáš? Můžeš mi nadávat, jak je libo.
Takao mě taky podvádí. Jako manželka a matka ti nemůžu odpustit.
Stačí ti to tak?
Makiko...
Neudělej nějakou hloupost jen proto,
že jsi odhalila moje tajemství.
Není to hloupost.
Máš nějaké důkazy?
Na rozdíl od Takiko jsem se ve věcech nikdy šťourat neuměla.
O penězích ani nemluvím.
Tohle nám přidělá vrásky.
- Co oči nevidí, srdce nebolí. - Máma to taky říká.
Přesně tak.
Chci se s tím vypořádat, než to zjistí máma.
Jak vypořádat? Jako s tátou?
Takao si s ním promluví.
Takže myslíš...
Ano.
- Přesvědčíme tu ženskou. - Jak?
Penězi, čím jiným?
Tak dobře.
Zaplatím půlku.
Domluveno.
Poslyš, nevyhládlo ti náhodou?
To teda.
Ty zuby se povedly.
Dvacet tisíc za jeden.
Ten zubař říkal, že jeho mladší bratr je očař.
Ten nejmladší z nich určitě dělá na ORL.
Prosím tě.
Nech toho.
Rozesměje tě, a pak ti vyrazí zuby.
Není to moc, ale...
Takže kdo ty zuby zaplatil?
Kdo?
Byl to on, že jo?
Makiko.
Máš to pomíchané.
Jak se to stalo?
Nech si chutnat.
„Tady je 500 000, rozejděte se s ním.“ Bude jí to stačit?
Jsou to všechny moje tajné úspory.
Když budu muset, na kolenou ji poprosím, aby se slitovala nad mou 65letou matkou.
To myslíš vážně?
Dokonce jsem si oblékla nové spodní prádlo pro štěstí.
Teď zníš jako členka jakuzy před zátahem.
Chci hnědou rýži.
A ještě salát. Aby v něm bylo zelí.
A huňáčka!
- Samičku s vejci. - Dobře.
Mami?
Mami.
Hlavně ať jsou ti huňáci samičky.
A taky omeletu.
Odsud pojedu.
Šnečku, šnečku,
vystrč růžky.
Kde jen jsou?
Kde je schováváš?
Vystrč růžky,
ukaž očka,
vystrč hlavu.
Haló? Rezidence Takezawových.
Sakiko!
Jak se máš, drahá?
Mám se skvěle.
Chtěla bych ti něco říct.
Ale musíš mi slíbit, že to neprozradíš tátovi ani sestrám.
Co by mohlo být tak tajné?
Nevím. Prý mi to řekne doma.
Doma? U Sakiko?
Donutila mě slíbit, že to neřeknu ani vám, ani tátovi.
Dělá mi to trochu starosti, raději ti dám adresu.
Haló?
Někde tady by to mělo být.
Takhle se v Japonsku jmenuje každá druhá budova.
Potřebujeme přesnou adresu.
Určitě sis to zapsala správně?
Jsem si jistá, že ano.
Třeba jen máme špatné číslo bloku.
- Ne, jsme tu správně... - Hele, kamélie. Pěkné.
No jo.
To jsou lázně?
Vzpomínáš, jak jsi v nich jednou spadla?
- Pořezala jsem se. - Jo, zůstala ti jizva.
Jestli to brzy nenajdeme, tak si pustí pusu na špacír.
- Vždycky byla jiná než my. - Svatá pravda.
Hele, pijí mléko.
- To je fajn. Po koupeli chutná nejlépe. - Viď?
Je možné, že jsem vás už někdy viděla v televizi,
ale obávám se, že mi všichni sportovci připadají stejní.
V televizi ještě nebyl.
Ještě ne.
Opravdu?
Asi to bolí, když vás někdo praští, že?
Na některých místech ano.
Když trefí například hepar...
Hepar?
To jsou játra.
Aha, játra.
A když mužského uhodí na jisté místo, ukolébá ho to ke spánku.
Vážně? Myslela jsem, že tam dolů se trefovat nesmí.
Dolů?
Ale mami! On myslí obličej. Bradu!
- Bradu? - Ano, bradu.
Božínku.
Chtěla jsem počkat, než z něj bude šampión,
ale chtěla jsem, abys to věděla první.
Pane Džinnai! Nechal jste tu kbelík na odpadky!
To je načasování. Jsme uprostřed důležitého rozhovoru.
Co je nám po kyblíku na odpadky?
MUSÍŠ VYHRÁT! DISCIPLÍNA JE KLÍČ!
Pane Džinnai!
Ano, už běžím!
BYTOVÝ KOMPLEX ASAHISO
Ta adresa musí být špatně.
Myslím, že je to tady.
- Vidíš? - Máš pravdu.
- Bože! - Sestry?
Co tu děláte?
Kde je máma?
Je uvnitř.
Co je?
Řeklas jí o tom?
Děláme co můžeme, abychom to...
Blázníte? Tohle bych jí nikdy neřekla.
Chtěla jsem jí představit
svého přítele.
- Přítele? - Přítele?
Ten lenošskej boxer, se kterým žiju.
- Ten sport, jak dělají takhle? - Jo.
To není zrovna nejlepší kariéra.
Proč ne hráč baseballu nebo golfista? Všechno, jen ne boxer.
Počkat, box byl přece včera v televizi. Tak proto?
Co na něj říkala?
Překvapilo ji to.
Ještě aby ne.
„Uživí se tím? Vyjdete s penězi?
Co když se zraní? Budete se brát?“
Určitě se chce na všechno zeptat.
Ale znáte mámu. Když u toho sedí on, dělá jen...
Rodičům nesmíš dělat starosti.
Tohle není vhodná doba.
Když se o tebe bude strachovat, bude trpět dvojnásobně.
Vážně? Já myslím, že jsem dobrá dcera.
Sakiko, ty...
Záměrně jsem přišla s něčím, co jí bude dělat starost.
Když se teď dozví, že má táta ženskou,
nebude na to v jednom kuse myslet.
Běžte domů.
Řekla jsem, že je první, kdo to ví.
S vámi už to není výjimečné.
Jak to můžeš říct?
Jděte domů.
Pohyb.
- Alespoň na čaj. - Hledaly jsme to celé věky.
- Běžte už. - Jen jeden šálek.
Mějte se! Šťastnou cestu.
Jeden šálek!
- Nic nezmůžeme. - No jo.
- Hele. - Máte dobrou ránu. Paráda.
Směje se.
No jo.
Raz.
Dva.
Tři.
Čtyři.
Pět.
Šest.
Sedm.
Osm.
Dobrou noc.
Devět.
Deset.
Jedenáct.
Dvanáct.
Třináct.
Čtrnáct.
Patnáct.
Šestnáct.
Sedmnáct.
Osmnáct.
Devatenáct.
- Dvacet. - Hele!
Co si myslíš, že děláš?
Dostala jsi mě!
- Přímo do jater! - Co ta světla?
Sedni si.
Tak poslouchej.
„Než vyhraju titul, musím se držet zpátky.
Když budu mít holku, vyměknu. Všichni si toho všimnou.“
Kdo to řekl?
Já.
- Byl jsem to já. - Ano, tvá vlastní slova.
Takže...
Jedno po druhém.
Musíš se stát šampiónem.
Jasně.
Tak jo. Dobrou noc.
Au.
No tak.
Než půjdeš spát, musíš se převlíknout do pyžama.
To přece vím.
- Au, to je bolest. - Co?
Jmenuji se Takao Satomi.
Pomáhal jste mé švagrové.
To nic. Rádo se stalo.
Jste svobodný, že?
- Prosím? - Prozradil vás ten pomačkaný límeček.
Ach tak.
Víte,
slyšel jsem, že jste byl k mé švagrové velmi laskavý.
Říkal jsem si, jestli k ní nechováte nějaké city.
- Promiňte. - Kávu, prosím.
Samozřejmě.
Chtěl jsem se jen zeptat.
Který z nás je teď detektiv, že?
Každopádně...
Chci mluvit o svém tchánovi.
Nemohli bychom to celé prohlásit za omyl?
Jako by se nic z toho nestalo?
Ať tak či onak, fotky jsou rozmazané.
Můžeme říct, že jste se spletl.
To nemůžu udělat.
Proč ne?
Zpochybnil bych tím veškerou svoji práci.
Přineslo snad vaše zjištění někomu něco dobrého?
- Jako byste vzal starou ženu... - Vaše káva.
Která s manželem vyšla 100 schodů, jen aby ji na 98. schodu srazili dolů.
Sice měly občas připomínky, ale všechny svého otce respektovaly.
Teď se jim při pohledu na něj obrací žaludek.
Proč se jim obrací žaludek?
Nikoho přece neokradl.
Pro ženy je podvádění stejně špatné jako krádež.
Obojí jsou hanebné činy.
Ach tak.
Tedy.
Takao. Co tu spolu děláte?
Co tu děláš ty? Jak jsi nás našla?
Volala jsem do kanceláře pana Katsumaty, řekli mi, kde je.
- Můžu? - Ano.
Zrovna jsem ho prosil o laskavost.
Pan Katsumata toho moc nemluví,
ale je to čestný muž, můžeš mu věřit.
Už přišlo to, o čem jsme mluvili předtím?
Ano, přišlo.
To je rodný list.
Ten kluk...
Není tátův.
Je mu osm.
Jako otec je uveden jistý Minoru Takamizawa.
Proč jste nám něco takového neřekl hned?
Jsem sice jen zeť, ale je to i moje rodina.
Něco takového bez svolení klienta udělat nemohu.
Chápu. S tím mluvením jsi měla pravdu.
Takže jsme nakonec opravdu jen čtyři.
Chtěl bych si s vámi promluvit. Když tu teď nemáme žádné ženské.
Věděl jsem, že na to jednou dojde.
Však víte, jak se to říká. Není kouře bez ohně.
Kouř se objeví, když hoří oheň.
Můžeme to zaonačit.
Není třeba. Nechte to být.
Ale...
Jak se s tím vypořádáte?
Nedá se svítit.
Jak jsem si ustlal...
Takže se omluvíte?
Ne.
Copak nechcete?
Omluvou nic nespravím.
Ach, ten vztek!
Komu se mám mstít, když můj milovaný objímá jinou?
Má se mé tělo stát prázdným vrakem
na samém dně této řeky?
Jak se blížím
zvolna ke břehu,
můj odraz, jež se zrcadlí
na klidné hladině,
mění se
v obraz velkého hada.
Mámina miso polévka je prostě nejlepší.
Prvotřídní vejce.
Ano.
Líbilo se vám bunraku?
Nikdy předtím jsem nebyla, docela mě to bavilo.
Jo, bylo to skvělé.
Japonské umění je prostě báječné.
Když se ta maska otevřela...
Jo, to bylo něco. „Ach, ta žárlivost!“
Děsivé.
- Jako Takiko. - A jéje.
- Proč já? - Něco by se našlo.
Podej mi sójovku.
- Praská mi snad obličej? - Tady!
Teď vypadáš jako ta maska.
Budu mít noční můry.
- Tu sójovku! - Vezmi si tuhle.
Ochutnej ty škeble, tati. Vypadají výborně.
Nejsou na tátu moc tvrdé? Co jeho zuby?
Jo! Cunako si nedávno ulomila falešný zub na rýžových koláčcích.
Zmlkni!
To jsme se nasmáli.
„Zlomil se mi zub.“
Nech toho.
Ale hned druhý den si ho šla spravit.
Možná ji čekalo něco důležitého.
Bylo to děsivé, že?
Víte, před Takaem bych to říkat neměla,
ale nejděsivější v celé rodině je Makiko.
Co je na ní tak děsivého?
Rozhodí ji i šermování v televizi.
Kdybys jen věděl, Takao.
Co?
Dávej pozor, nebo tě čeká nůž v zádech.
Prosím tě. Jsme spolu skoro 20 let.
- Tady, prosím. - Děkuji.
Tví rodiče jsou spolu déle.
Ale myslím, že po takové době svou ženu dobře znám. Viď?
Božínku. Neusínej na vavřínech, Takao.
Hlídej si záda!
„Dostala mě!“
Kdybych tě chtěla bodnout, šla bych na to zepředu.
Nejsem přece zbabělec.
- No, Makiko je taky děsivá. - Že jo?
Když spolu jíme suši,
bez váhání se vrhne na ty nejlepší kousky.
To je pravda. Vždycky jde po těch nejdražších.
To od tebe není moc hezké.
„Kukačka něžně kuká, ale živí se ještěrkami.“
Nemluv o ještěrkách, když chci jíst krevety!
- Na, sněz to ty. - Ať jede o cokoli, vybírá si to nejlepší.
Na mě pak zbyde chobotnice nebo oliheň.
Ale prosím tě, každý nakonec dostane to, co chce.
Tobě se to mluví, mami. Vždycky si dáváš vejce nebo úhoře navíc.
- To je pravda. - Vážně?
„Vážně?“
Ženské jsou opravdu něco, že?
To tedy jsou.
- Chceš tu krevetu? - Ne, díky.
- Jen si dej. - A hele.
Taky máte potrhané fusumu?
Samozřejmě. Jsme jen obyčejní lidé.
Viď?
- To je aligátor. - Aligátor?
Prosím tě, nech toho!
Překlad titulků: Lucie Strakatá