Ach, ta žárlivost!
Ach, ten vztek!
Nedělej to, tati!
Nedělej to!
Nezahazuj svůj život!
Ne, to nesmíš!
Maminko!
Proč ho nezastavíš?
- Pusťte nás! - Pusťte nás dovnitř!
- Mami! - Mami!
- Ne! - Tati!
- Tatínku! - Proč?
- Tati! - Tati!
Měly jste pásky přes pyžamo?
Nutili nás k tomu, když jsme byly malé.
Máma s tátou si mysleli, že neusneme, když nám bude zima.
Takže jsi ho nosila?
My všechny!
To musela být podívaná, jak v takovém úboru ječíš a brečíš.
Nám to vtipné nepřipadalo.
Vlastně jste pěkně bezcitné. Žádná z vás se ho nepokusila zastavit?
Bylo tam natažené posvátné lano.
Nemohly jsme.
- Aha, jasně. Myslím, že to dává smysl. - Co?
Jsou to sice tví rodiče, ale do manželských záležitostí nemůžeš zasahovat.
Možná se tak podvědomě cítíš.
Jeho syn to není, ale volá na něj tatínku.
S tou ženskou se vídá už přes sedm let.
Celou tu dobu mámě věšel bulíky na nos.
Já bych to zase tolik nepřeháněl.
Nijak to přece nepopřel.
Takže ji podváděl.
Copak mu jí není líto?
Možná je a právě proto jí o tom nikdy neřekl.
Jsou přece jiná řešení, nemusí se zabíjet.
Mohl by se s ní rozejít, nebo se alespoň omluvit, ne?
Myslet si, že jeho smrt něco vyřeší, je pěkně dětinské.
Zdálo se to tobě, ne jemu. Nemáš mu co vyčítat.
Já vím, ale...
Tvá matka mě pobavila.
Jen tam seděla, jedla a šila?
V takovou chvíli by ani ona nezůstala v klidu.
Je lepší zůstat v klidu, než lámat rukama nad každou prkotinou.
Pro muže je to tak...
Nejpohodlnější, co?
Nejde jen o pohodlí.
Nic lepšího dělat nemůžeš.
Taková logika vám chlapům hraje do karet.
Byl to tvůj sen. Mně nemáš co nadávat.
- Už jsou tu! - Co?
Noviny.
ASURA
ÚNOR 1979
Říkala jsem, ať mě v šest vzbudíš.
- Budila jsem tě třikrát! - Lhářko!
Nelžu! Proč si nenastavíš budík?
To se mi snad jenom zdá.
- Za všechno můžu já. - Nestihnu to.
- Teď jsem na řadě já! - Tobě to trvá moc dlouho!
- Půjdu po ní. - No jo.
Proč mi to takhle trčí?
- Budila jsem ji, ne? - Jo, jasně.
- Pospěš si! - Dobře.
- Telefon! - Mami?
- Mami, telefon! - Mami!
- Telefon! - Proč mě voláte? Neumíte to zvednout?
Ráno mám vždycky honičku.
- Já píšu. - Mám plnou pusu.
Úkoly sis měla napsat už včera.
Copak se musíš takhle cpát?
Satomiová, prosím?
Sakiko!
Makiko, nepřeháníš to trochu náhodou?
Jak to myslíš?
Vím, že jsem jako dítě natropila spoustu problémů.
Ale... Ahoj.
Ať už si o mně myslíš cokoli, pořád jsme sourozenci.
Sakiko?
Jsme přece čtyři.
Tak proč jsi napsala jen tři? Proč jsi mě takhle vynechala?
O čem to mluvíš?
Nedělej hloupou. Noviny dostávám i já.
Noviny? Co s novinami?
Přestaň dělat, že o ničem nevíš.
„Můj otec má milenku.“
Můj otec má...
Sakiko!
Co to má znamenat?
Takže to nebyla Makiko?
Co tu takhle poránu vyvádíš?
Hledala jsem článek o tvém včerejším zápasu.
A našla jsem tenhle výlev od sestry.
Výlev?
Možná se jen pletu.
Ale tvoje jméno jsem našla.
Vidíš? Hidemicu Džinnai.
Tímhle mě akorát rozrušuješ.
Prosím tě.
Jestli tě něco takového rozhodí, můžeš si za to sám!
Zlato?
Za chvíli budu venku.
Podej mi dnešní noviny!
Díky.
Kde to je?
Stalo se něco s tátou?
S tátou ne, s dědo...
Co tu stojíš? Běž se připravit. Tak honem, pospěš si!
Ať na tebe nemusí čekat. Hni sebou!
OBSAZENO
Co?
„Sestry jsou jako kuličky hrášku, které spolu rostou v jednom lusku.
Když dozrají a opustí společný lusk,
každá se v životě vydá odlišným směrem.
Jsme sice rodina, ale vídáme se jen na občasných rodinných setkáních.
Nedávno jsme se však náhodou dozvěděly,
že se náš stárnoucí otec potají schází s jinou ženou.“
- Odcházím. - Hezký den.
DOPISY ČTENÁŘŮ
„Má stárnoucí matka nic netuší
a tiše si užívá dny zlatého věku po boku svého manžela.“
- „Nás sestry...“ - Měj se, mami.
Hezký den.
„Teď souží společné trápení.
Můj manžel je také ve věku, kdy obvykle přichází krize.
Je pro ženu žít... přežívat s ústy na zámek skutečně tou nejlepší cestou ke štěstí?
Poslední dobou mi tato otázka nedá spát.“
Vážně to zní, jako bys to napsala ty.
Taky sis to myslel?
Musel jsem si to přečíst dvakrát.
Do novin jsem v životě nenapsala. To není můj styl.
Kdo jiný by o svém manželovi napsal, že je na prahu krize středního věku?
Tvé sestry jsou svobodné.
Prosím tě, dej pokoj.
Něco takového bych nikdy neřekla.
„S pozdravem, anonymní 40letá hospodyňka.“
Vážně jsi to nebyla ty?
- Vím, kdo to byl! - Co?
Tak příště.
Počkej ještě. Suvenýr.
Děkuju.
Už jste zpátky?
Vrátila? Ano, byla jsem u rodičů.
- Nebydlí vaši rodiče v Ikegami? - Je chladno, že?
Letos zatím nejchladnější den.
ŠKOLA IKEBANY
Hned.
Haló?
Ahoj, Makiko.
To byly pěkně brzké pochůzky.
Žádné pochůzky jsem neměla.
Proč voláš tak brzy?
Cunako.
Psaní ti vždycky šlo, ale tentokrát ses vážně překonala.
Udělala jsi dojem i na Takaa.
Prý máš literární nadání.
O čem to mluvíš?
Ještě jsi nečetla ranní noviny?
Proč?
To víš, že četla. Samozřejmě.
Příště by ses s námi měla poradit, než něco takového uděláš.
O tom, že Takaa podezřívám z nevěry,
jsem nikomu jinému než tobě neřekla.
Já jsem ten článek nenapsala.
Myslíš, že z toho bude problém?
V Ikegami mají stejné noviny.
Ale ne...
Ty nehty ti létají všude kolem.
Vezmi si tohle.
Tumáš.
No jo.
Božínku...
Tak.
Chlapské nehty jsou tvrdé. Bolí to, když se na ně šlápne.
Nehty mají všichni lidi stejné.
Ne, chlapské jsou tvrdší.
Co?
OD ČTENÁŘŮ
Prosím tě, ty nic nevíš.
No jo. Au, to bolelo.
ÚSTA NA ZÁMEK
Dobrý den, zdravím.
Vážíme si naší dlouholeté spolupráce.
Nápodobně. Bylo mi potěšením.
Hostům se vaše květiny velmi líbily.
Škoda, že se musíme rozloučit.
Pro naši branži je únor jedním z nejtěžších měsíců.
Na kvalitě jídla slevit nemůžeme.
Květiny člověka moc nezasytí, že?
Velmi nás to se ženou mrzí.
Vlastně je mi to tak trochu trapné.
Každopádně...
Tohle je pro vás.
To jste nemuseli. Takovou laskavost si nezasloužím.
Laskavost? Je to jen vaše obvyklá výplata za tento měsíc.
Aha...
Děkuji.
V tom případě, dáte mi zpět tu vázu, kterou jsem vám půjčila?
Pokud se nemýlím, bude nejspíše v kuchyni.
Promiňte, měli jsme ji u sebe dlouho.
Chtěla jsem se s vámi nějak rozloučit, ale moc toho nemáme.
Máte ráda sušené ryby?
To víte, že ano.
To jsem ráda.
Manžel je přivezl jako suvenýr z golfového výletu na Izu.
Chápu.
Nevadí vám, že si je vezmu?
Jen prosím.
Panečku.
Výmluvy si můžeš odpustit.
Jestli jsi mě chtěl vyhodit, šlo to udělat i jinak.
Cunako?
Makiko ti to řekla.
Co?
Nejsem dítě. Nemusel jsi chodit až sem, abys mě poučoval!
O čem to mluvíš? Sama jsi říkala, že sem můžu přijít.
Co?
Paní profesorko.
Za všechno vám děkujeme.
Hm...
Božínku.
Švagr vám zapomněl říct, že si u nás udělal rezervaci?
Pravda.
Vaše švagrová nám velmi pomohla.
Pojďte za mnou.
To jsi celá ty, Cunako!
A teď na všechno zapomeň, ano?
Svou špatnou pamětí jsem pověstný.
Obchodní schůzka?
Ne, je to soukromá záležitost.
- V tom případě... - Ne, zůstaň tu!
- Přidej se k nám. - Co?
Moje hosty už znáš.
Kdo přijde?
Můj táta a ta ženská?
Rád bych byl takový hrdina, aby se mi tohle povedlo,
ale dneska ne.
Přijde Takiko a ten její detektiv.
Ten, kterého najala, aby proklepl tátu?
Jmenuje se Kacumata, a pokud jde o Takiko, je do ní...
Vážně?
Jsou muži, kterým se takové ženy líbí?
Na druhý pohled je docela hezká.
Promiňte.
Váš host právě dorazil.
- Výborně! Tak se u nás posaď. - Vítejte, slečno.
Tak takhle to je!
Aranžuješ pro tuhle restauraci květiny?
V podstatě mě sponzoruješ.
Kolik ti platí? Tedy kromě materiálu.
Takovými otázkami bys naše šťastné setkání kazit neměla.
- Co? - Cunako!
- Tak počkat. - Je tu váš druhý host.
Pojďte dál. Prosím.
- Promiňte, že vás zdržujeme. - Vůbec ne.
Přisedněte.
Ukažte, já vám to pověsím. Udělejte si pohodlí.
- Tak. - Promiňte.
Čím jen začít?
Zdá se, že vám hodně dlužíme.
Starší sestra tady Takiko.
Ano, jmenuji se Cunako.
- Cunako? - „Cuna“ jako „jokocuna“.
Prosím tě, žena by měla říct, že je to „cuna“ jako v přetahované.
A vy jste...
Něco s „matou“, že?
Kacumata.
Jaké „kacu“?
Kacu jako „vítězství“.
- A „mata“? - Znak, co znamená „znovu“.
Aha.
Máte nějaké sourozence?
Co se týče sourozenců...
To nemá s prací nic společného.
Jak to?
Takao, neříkal jsi,
že se dnes chceš sejít, abychom si promluvili o tátovi?
Máš pravdu.
V tom případě bychom měli změnit téma.
Prosím tě. Tady nejsme v knihovně. Nemusíme se řídit protokolem.
Že? Objednáme si nějaké víno.
Kvůli vínu jsem nepřišla.
Takiko, když budeš pořád tak upjatá...
Zůstanu na ocet. Já vím.
To by stačilo. Obě dvě.
Tohle všechno je...
Promiňte.
Máme s panem Kacumatou
pouze finanční...
No, finanční ne.
Jsme obchodní partneři.
Neměli byste si to špatně vykládat. Že?
Ano.
To byla celkem pokorná reakce.
Vždycky je spíše tichý.
Pane Kacumato,
řekněte jim, že jste z těch jejich teorií rozpačitý.
Ano.
Ale pokud vám to nevadí, rádi to uslyšíme.
Ano. Vadí mi to.
- Co? - Vážně?
K někomu totiž chovám city.
Někomu jinému?
Ano.
Aha. A jaká je?
Je velmi laskavá.
Laskavá? To...
Tak laskavá, říkáte?
Takže... Naše schůzka...
Mám nějakou práci. Omluvte mě.
Taki! Takiko!
Aha, jasně.
Omluvte mě.
Asi byte si měl vzít tohle.
- Omlouvám se. - Ne, nic se nestalo.
- Určitě? - Všechno v pořádku?
RESTAURACE MASUKAWA
Takiko!
Počkejte.
Počkejte. Vraťte se!
Takiko!
To, co jsem předtím řekl, byla lež.
Vy... Slyšíte mě?
Já...
MÉ CITY
ZALÍBENÍ
LÁSKA
TROUBO
MÁŠ NA TO! STAŇ SE ŠAMPIÓNEM JAPONSKA!
To bude dobrý.
Jsem tu s tebou. Nemusíš se ničeho bát.
Kdo řekl, že se bojím?
Takovýho nýmanda vyřídím v prvním kole.
S mámou ti budeme fandit, společně.
Tvoje máma přijde?
Proti boxu nikdy nic neměla.
Dobře.
Zdá se, že proti tobě taky nic nemá.
Jestli budeš pokračovat,
akorát prohraješ zápas.
Tohle mi úplně stačí.
JIŽNÍ SENZOKU
Joko nám oznámila, že drží dietu, vůbec nechce snídat.
- Ale ne. - Stejně vždycky přijde, když má hlad.
Ještě jeden.
Ještě?
Odkdy ti tak chutná čaj?
Když ho připravuje někdo jiný, chutná líp.
Máš vůbec čas tu takhle vysedávat?
Takao má dnes večer schůzku.
Večeři pro Hira a Joko jsem uvařila, než jsem šla k tobě.
Co to bylo?
Večerní noviny.
Není trochu pozdě?
Pravda, předtím chodívaly dřív.
Možná je rozváží někdo jiný.
Nemám dojít pro suši?
Kvůli mně nakupovat nemusíš.
Táta přijde později?
Měl by tu být každou chvíli.
Dneska je v práci, ne?
Vždycky se vrací tak brzy?
Vrací se brzy, protože nerad večeří venku.
Kam ti mám dát ty noviny? Třeba k rannímu vydání?
- Rannímu vydání? - Jo.
No jo. Tvůj táta si na něm dnes ráno stříhal nehty u nohou.
Použil noviny jako podložku?
Copak nevíš, že noviny se mají číst?
Měli by psát větším písmem.
Bylo by skvělé, kdyby tiskli noviny speciálně pro starší lidi.
Kam se chystáš?
Kam? Do toho obchodu na rohu. Došlo mi juzu.
Já půjdu.
Ne, ještě jim dlužím 50 jenů ze včerejška.
Ústup!
Kryj se!
Sevřít!
- No tak! - Bojuj, ty hajzle!
Jak si vede?
Těžko říct.
Myslím, že prohrává.
Dost! Zazvonil zvonek!
Hele! Chceš to zkusit znovu? Co?
TĚLOCVIČNA TOJO
Sedni si, sakra! Uklidni se!
Uklidni se, rozumíš? Ty idiote.
Chránítko. Tak.
Vodu.
Dobře. Pomalu!
Fajn. Výborně.
- Džinnai! - To je ono.
- Džinnai! - Zpomal, jasný?
Nezkoušej to dělat po svým! Poslouchej.
Džinnai!
- Poslední vteřina. - Džinnai!
Jdeme na to.
Sedmé kolo!
Dej do toho všechno! Neztrácej hlavu, jasný? Běž!
To je ono! Jen tak dál!
Jo! Jen na něj zatlač!
Útok! Máš ho v kapse!
Pěst!
Kryj se! Hlídej si ho!
Chyť ho!
Říkali, že má otřes mozku.
Trochu si odpočine a pustí ho domů.
Proč ses nedívala?
Proč jsi odešla ještě před koncem?
Vydělávám tím, že do mě šijou!
Je to stejné jako bych prodával ředkvičky!
Utekla bys snad,
zatímco tvůj manžel maká za kasou? Co?
Já vím, že tam jsi.
Otevři mi.
Proč mě nepustíš dovnitř?
Dobrý večer. Zdravím.
- Je chladno, že? - Vskutku.
Letos nejchladnější den.
Tak pojď, Maroušku.
No tak! Otevři.
Když otevřu, nikdy to neskončí.
Proč by to mělo skončit?
Jestli mě nechceš pustit, můžeme jít na večeři.
Já už si dala ty sušené ryby.
Dám si je s tebou.
Sušené ryby! Sušené...
Cunako! No tak.
Myslím, že bude nejlepší, když se tu dnes sejdeme všechny.
Svoláme takové...
malé rodinné setkání.
Chtěla bych si popovídat.
Měla jsi někdy nějakou předtuchu?
Včera se mi zdál divný sen.
Nebo abych byla přesná, dnes ráno.
Pásek? Já?
Prosím tě, nebuď směšná.
Kvůli takovým pitomostem mi volat nemusíš.
Počkej, cože?
Do Ikegami? Teď?
Na to zapomeň. Teda...
Jako hned?
No...
Vlastně...
Proč ne. To zní dobře. Hned tam budu.
Jasně, dobře. Uvidíme se za chvíli. Zatím.
NÁJEMNÉ SE PLATÍ DO 25. DNE V MĚSÍCI DODRŽUJTE NOČNÍ KLID
Chci se rozejít.
Vrať se domů za mámou!
Pojď se mnou.
S tímhle obličejem?
Představím tě. Nestydím se za tebe.
- Ale já se stydím. - Proč?
Živíš se tím, že do tebe šijou, ne?
Je to jako prodávat ředkvičky v obchodě.
- Tak proč by ses styděl? Co? - Au! Přeskočilo ti?
Ten tón si odpusť.
Jedna prohra a hned jsi na kolenou?
Hodláš tu ležet, dokud se neuzdravíš?
Víš,
odešla jsem, protože jsem nemohla vystát,
jaký jsi slaboch.
Jak se můžeš ptát, proč jsem tam nebyla? Přeskočilo ti?
Nafukovat se můžeš, až někoho porazíš v ringu.
Ubožáku!
Nikam nejdu!
Tohle je...
Ikegami. Stanice vlaku.
Tady je... nemocnice.
Když půjdeš po kamenných schodech,
dojdeš k potravinám a na třetí křižovatce zahneš doprava.
Pak uvidíš chrám. A od něj...
Vzpomínáte? Dřív jsme takhle na tátu čekaly docela často, ne?
Jo.
Když do osmi nepřišel, večeřely jsme bez něj.
Cunako vždycky užírala.
Nejvíc ji lákaly zákusky ostatních lidí.
Tak zákusky ostatních lidí, říkáš?
Cože? To jsem nikdy nedělala.
- Než jsme se nadály, byly fuč. - Přesně.
Hele, táta už je doma!
Vítej zpátky!
Vstávat přece nemusíte.
Mami, takhle pozdě chodí táta vždycky?
Ne, většinou chodí brzy.
Říkala, že táta večeří doma.
Jasně, to se chlapům hodí.
Máme zavřít okenice?
Tak fajn.
Nevím, kdo ten dopis napsal, ale...
Vážně jsi to nebyla ty?
Vždyť jsem to říkala.
- Snažila se to hodit na mě. - Makiko?
Měly byste vidět můj rukopis.
Můj zesnulý manžel říkal, že to není kaligrafie, ale katastrofa.
Dopisy do novin mohou posílat jen lidé s krasopisem.
Prosím tě. Já bych to nikdy neudělala.
Takiko má sice hezký rukopis, ale neumí psát. Je moc naivní a upřímná.
Sakiko!
Démoni ven!
- Hele. - Co?
- Štěstí sem! - No jo, dnes je Secubun.
Démoni ven!
Štěstí sem!
Házeli jste doma fazolemi?
- Uklízet ten nepořádek je peklo. - Takiko určitě házela.
Já? Ani náhodou.
Mami, házela jsi fazole?
- Cože? - Proč bych měla?
Fazole kupuju poctivě každý rok.
Když už jste tady, můžu vám je dát do polévky.
Tak jo, jdeme na to.
- Tohle jsem dlouho nedělala. - Viď?
Jdeme na to.
- Démoni ven! - Démoni ven!
- Štěstí sem! - Štěstí sem!
Jestli to ani jedna z nás nenapsala, mohl by ten článek být jen náhoda?
Na to byl ten příběh podezřele podobný.
- Až na počet sester. - Prosím tě, snad tě to nemrzí.
Štěstí sem!
Myslíte, že táta četl noviny a teď se mu nechce domů?
- Že by chtěl utéct? - Neblázni.
Štěstí sem!
- Jeden nikdy neví. - Démoni ven!
- Démoni... Jejda. - Hele!
To stačí. Ať tu mámě nenaděláte.
Ještě jednou. Démoni ven!
Kdyby utekl, bylo by to lepší.
Co?
Kdo utekl?
O kom to mluvíte?
Náš Hiró. Ale za pár hodin se vrátil zpátky.
Mládí je dnes pěkně nevyzpytatelné. Dávej na na něj pozor.
Slyšíte ten vítr? Měly bychom zavřít okna.
Ano.
Vždycky tu bývalo chladno.
Je to starý dům. Tenkrát se takhle stavělo.
V pokoji s tatami budou vesty.
Dobře, půjčíme si je.
Cože?
Pamatuješ na můj sen?
Myslíš, že plánuje smrt?
Nejdřív můj sen, pak noviny.
Jestli se nevrátí domů, tak...
Že by se chtěli zabít spolu?
To ne!
Hele, to nádobí patří do dřezu.
- Kámen, papír, nůžky! - Jo! Hiró ho odnese.
Co tu rachotíš, prosím tě?
- Potřebuju tu věc. Však víš... - Míchátko?
Jo, přesně to.
Na míchání můžeš použít hůlky.
Nebudu pít amasaké.
Funguje to stejně.
Vy dva nebudete házet fazolemi?
Taková blbost.
- Takhle by ses vyjadřovat neměl. - Jo, neměl.
To pokřikování je pěkně trapný.
Prosím tě. Takhle to v životě nikam nedotáhneš.
Jo, nikam to nedotáhneš!
To je mi jedno.
K čemu ti platím přípravku? Stojí mě to majlant.
Jo, platí majlant!
Házení fazolí mi nijak nepomůže.
- Je to nonsens. - Co?
Nonsens? Takhle se s rodiči nemluví.
Haló? Tady Satomi.
Aha, to jsi ty.
- Démoni ven! - Teď ne!
Nevíš náhodou, kde máme míchátko? Míchátko.
- Štěstí sem! - Au!
Tak pozdě nikdy nechodí.
- Nech toho! - Mohl bys zajít k té ženské?
- To bolí! - K ní domů?
Démoni ven!
Vždyť ani nevím, kde bydlí.
- Démoni ven! - Řeknu ti to.
- Jižní Sendžuku, Ota. - Dost!
Hele, zmlkněte! Neslyším telefon, paviáni uječení.
Démoni ven!
Nechte ty fazole a mazejte do postele!
Trochu jsem se napil.
- Démoni ven! - Zavolej taxík.
Uvědomuješ si, kolik je hodin? Ráno mě čeká pracovní schůzka.
Jestli se něco stane, později s tím nic neuděláme.
Prosím.
Slečna Cučijová je v nemocnici.
V nemocnici?
Její syn měl dnes nehodu.
Její manžel prý za nimi hned spěchal.
- Podrž to. - Co to má být?
Co je to za krám? Fuj.
- Tady, Sakiko. - Hele, nedělej z mého stolu odkladiště.
Promiň, promiň.
Nějak nemám srdce ty věci vyhodit.
Proč ti to vadí?
Stejně ses u toho stolu nikdy neučila.
Hele, proč to všechno házíš na můj?
- Nemůžeš prostě... - To stačí.
Jste dospělé ženské! Přestaňte se hašteřit.
Našly jsme je.
No výborně.
Podíváme se.
- Teda. - Už je to nějaký pátek.
- Koukněte na to. - Tahle je tvoje, Cunako.
- Jsou tu všechny? - Ano. Tady máš ty, Makiko.
Taki.
- Sakiko! - To je moje?
Je prožraná od molů.
Hezky je opatruješ, mami.
Chtěla jsem vám je ukázat, kdybyste některá sešla na scestí.
- Nechtěla jsem to nosit. - Já taky ne.
Ale když jsme to neměly, byl průšvih.
Před spaním jste vždycky předváděly Kunisadu Čúdžiho.
Kunisadu Čúdžiho?
Za pásek jste si místo meče dávaly pravítko.
- A pak... - Už si vzpomínám!
Ty budeš Čúdži. A já jeho sluha.
„Tohle je naše poslední noc na hoře Akagi.“
„Ach, husa pláče...“
- Přeskakuješ děj. - Co?
Ještě má vyprávět něco o své rodné vesnici Kunisadě.
„Nemohu zahnat ten pocit osamění.“ Viď?
- Jo. - Přesně tak!
A pak: „Ach, husa pláče.“
„Míří za jižní oblohou.“
Gong!
Co je tohle?
Tohle?
- To je hezký! - No jo.
- Moc hezký. - Talismany.
Měly jste je na první návštěvě svatyně.
- Cunako. - Krásný!
Tenhle je tvůj, Makiko.
Hele, není ten její hezčí?
Byla jsi naše první dítě, táta ho koupil v obchoďáku.
Kde je můj?
Takiko, tvůj je...
Některé z nich jsme použili znovu.
První děti člověk obletuje, ale s dalšími ho to rychle omrzí.
Prosím tě. Zrovna skončila válka. Tenkrát na nic takového nebyl čas.
Starali jsme se o to, aby bylo jídlo na stole.
Zatímco na mně se šetřilo.
Pak se div, že jsem mrzutá.
- Tumáš. Vždyť na tom nezáleží. - Ale ano.
Záleží. Hodně na tom záleží.
- O talismany se hádají jen blázni. - Počkej...
Klidně běž spát, mami.
Myslíš, že usne, když tu děláme takový hluk?
- Půjdeme všechny? - Tak.
Jo, jde se spát.
Co kdybychom si kolem pyžama uvázaly pásky?
Já už se do toho nevejdu.
Myslíš, že ne? Asi máš pravdu.
Snad budu mít futony navíc.
Nám stačí nějaká deka.
Neboj, my si to tu zahřejeme.
Já ti pomůžu.
Myslíte, že tam Takao šel?
Jo.
Jestli se táta do rána nevrátí,
co budem dělat?
Měly bychom to říct mámě?
Tamtu věc?
Nech toho!
Co? Nebyla jsi to ty, kdo hloubal nad tím, jestli by ženské měly držet jazyk za zuby?
Já to nenapsala.
Vsadím se, že táta ty noviny určitě četl.
Kdo ví?
- Když četl, nevynechal jedinou stránku. - Jo.
Jestli se tátovi něco stane,
bude to tvoje vina, Makiko.
Říkám ti, že já to nepsala.
Kdo jiný? Jestli jsi to nebyla ty.
Takiko.
Kdybych to opravdu napsala,
nedělala bych teď takový povyk.
Opravdu?
Možná sis říkala, že to neotisknou, tak jsi zpanikařila.
- Nemyslíš? - Já do těch novin zavolám.
- Chci vidět rukopis. - Ticho! Vždyť tě uslyší.
Myslíte, že to máma četla?
Asi ne.
Jak to víš?
Než mohla, táta použil noviny jako podložku na stříhání nehtů.
Hele!
Proč jsi mi to neřekla hned?
To byl něčí žaludek?
Makiko, máš dělat trojúhelníky.
Však dělám.
Nedělala máma kulaté?
Tvoje vypadají jako buben.
Přesně tak.
Vdané ženy si někdy osvojí metody své nové rodiny.
To je pravda.
- Mě vyšel válec. Je to špatně? - Vůbec ne.
Moc se ti povedl, Takiko. To jsou ty roky zkušeností.
Tátovi vždycky moc chutnaly.
Taky je mám moc ráda.
Jsou fajn, když se pije pivo.
Můžu ještě?
Jasně. Přidělám další.
Sakiko. Na bradě.
- Tady? - Jo.
Kde se ten táta fláká?
Počkat.
Táta... Předtím mi dal nějaké peníze.
- Kdy? - Kdy?
- Dneska. - V kolik?
Večer. Dal mi svou peněženku.
Vážně má v úmyslu zemřít.
Přestaň!
- A hele. - Konečně!
- Vítej zpátky! - Vítej zpátky!
Co vás sem přivádí takhle pozdě?
Nic závratného.
Nabídli mi pozici v Osace.
Řekli mi, ať se poradím s manželkou a do rána se rozhodnu.
- Nechtěl jsem volat, tak... - Panečku!
Měli bychom to oslavit.
Copak jste ho neslyšely?
Ale ne, všude ti tu padá rýže.
Tak pojďte dál.
- Dobře! - Ano!
Nemusíte se bát, jde o toho kluka.
Srazila ho motorka.
Je v nemocnici, ale nic mu není. Táta se vrátí.
- Díky bohu. - Jo.
Počkej, ty jsi...
To je ale překvapení.
Neponocujte, zítra budete unavené.
Už je zítra.
No jo. Pravda.
Ať nastydnete.
Nemá oholené vousy.
Chlapi to mají ráno těžký.
A ženské jsou čím dál hubenější.
To už to bývá.
Co to je? Dostala dárek?
To je za ten příběh, co otiskli v novinách.
Cože?
Ten článek napsala tvoje máma?
Počkej!
Jestli to byla ona, proč nic neřekla?
Všichni mě z toho celý den obviňují.
Nech to být!
Tvoje máma to věděla.
Věděla to, ale dělala, že nic.
Řekneme, že jsi to napsala ty. Jasné?
Dovezli noviny.
KOTARO TAKEZAWA
Má stárnoucí matka nic netuší
a tiše si užívá dny zlatého věku po boku svého manžela.
Nás sestry teď souží společné trápení.
Je pro ženu přežívat s ústy na zámek skutečně tou nejlepší cestou ke štěstí?
Poslední dobou mi tato
otázka nedá spát.
Překlad titulků: Lucie Strakatá