- Mockrát děkujeme. Přijďte zas. - Vítejte.
Ukažte, vezmu si to od vás.
- Dobrý večer. - Vítejte.
Dohromady to dělá 964 jenů, prosím.
Děkujeme za nákup. Přijďte zas.
Bude to 957 jenů, prosím.
Madam!
Ukažte mi, co máte v tašce.
Ukradla?
Myslíte, že jsem zlodějka?
Taková drzost, přestaňte mě urážet.
Jestli vám jde o peníze, tak se podívejte.
Vidíte? Peníze mám.
Proč bych měla krást?
Ty plechovky zaplatím.
Kolik chcete?
Víte,
kdysi mě také okradli.
Ve vlaku mě obrali o peníze.
Ale na majetek jiného člověka bych nikdy nesáhla.
Musíte mi věřit.
Je to pravda, zeptej se koho chcete.
Víte, můj manžel si teď povyráží s jinou ženou.
Když jsem neznala její jméno, všechno bylo jednodušší.
Ale když na něj v noci čekám,
hlavou mi běží jen
Keiko Akagiová, Keiko Akagiová.
Ta slova mi v hlavě burácí jako lavina kamenů.
Doma to nemůžu vydržet.
Proto jsem...
Prosím.
Ať uděláte cokoli, prosím, neptejte se mě na jméno.
Dělej.
Stalo se něco?
Vítej zpátky.
Co to tu provádíš?
Já...
Vítej zpátky!
Co ti tak trvalo?
Aha, šla jsi pro tátu na zastávku.
Nešla jsem pro něj. Došel nám chleba.
Chleba?
Měla bys nám říct, když někam jdeš.
Hiró celou dobu panikařil, kde jsi.
- No tak... - Nepanikařil!
- Ztište se! - Nevymýšlej si.
Já si nic nevymýšlím.
„Grow, grew, grown.“
Zmlkni, chci se to učit sama.
Hele, nemůžeš se s tím srkáním mírnit?
Tatínek nám trochu stárne.
- Jak to? - Všude ti to kape.
Poslední dobou máš čistší oblečení, i když se doma nevykoupeš.
Vzpomínám si, jak ti vždycky zčernaly límečky.
A boty jsi měl uvnitř celé promáčené.
Táta má upocený nohy.
Musíš mluvit o nohách, když se snažím jíst?
Na chlapa jsi tedy pěkná princeznička.
To jo. Kontroluje i datum expirace.
Jsem citlivej. Na rozdíl od tebe.
Jen tak dál a nikdy to nikam nedotáhneš.
To s tím přece vůbec nesouvisí.
Ale souvisí. Jednou na to přijdeš sám.
Jsi jako děcko, brácha.
Říkala jsem, ať toho necháš!
Cákance od kari nikomu nevadí.
To už by stačilo, vy dva. Běžte nahoru!
Hele, nebyla jsi náhodou pro chleba?
Ano, ale měli zavřeno.
V jakém obchodě?
- Co třeba Maru... - Dáme si čaj?
Můžeme.
- Ten za kolejemi by měl mít... - Kde je tátův hrnek?
Kdo volá?
- Fajn, já sázím na tetu Takiko. - Já na tetu Saki.
Mami!
Není to tak lehké.
- Viď? A přitom to vypadá tak jednoduše. - To jo.
- Raz dva. - Tiše!
Dobrou noc.
Tak dobrou.
Teď nemůžeme?
Neříkej, že nemůžeme.
Není to tvoje vina.
Jako žena prostě nejsem dostatečně atraktivní.
Ne. Tenkrát jsem...
Nemusíš řešit, co se stalo tenkrát.
Když zase nebudeme moct...
Ale teď to zase říkáš ty. „Nemůžeme.“.
Jestli se to stane znovu,
obávám se, že jako pár nemůžeme fungovat.
A zase.
Tak... To třeba zkusíme příště. Jo?
Takiko...
Copak ty jsi to na dnešní večer neplánovala?
Pozvala jsi mě na večeři.
Zašli jsme spolu do kina.
Prosím tě. Taková drzost, přestaň mě urážet!
Já bych přece nikdy...
O čem to mluvíš?
Někdo volá!
Hned to...
Hned to bude!
Už to zvedám!
Tak, a je to.
Tenhle byt má topení v každé místnosti.
Kotacu nepotřebujeme. Viď, že ne?
Moje máma je ženská z venkova.
Bez kotacu se nikdy pořádně nezahřeje.
- Tak. Mami, už jsem to dodělal! - Vždyť už spí.
Povedlo se! Už se to nese.
Pozor! Proto jsem ti říkala, abys to sestavil v jejím pokoji.
- Koukej. - Božínku! To je kotacu!
- Pěkný, viď? - Kdo by to mohl být?
Hide, vezmi to!
Dobře, už jdu.
Tady Džinnai.
Haló?
Co se děje? To jsi ty, Takao?
Proč voláš tak pozdě v noci?
Tvůj otec v Ikegami způsobil menší požár.
Zapálil dům?
Hasičský vůz přijet nemusel, ale dům je promočený skrz naskrz.
Jak se něco takového mohlo stát?
- Usnul se zapálenou cigaretou. - S cigaretou?
Sousedi si všimli plamenů a zavolali 110. Tedy 119.
Bála jsem se, že k něčemu podobnému dojde.
Když máma umřela, říkala jsem mu, že by měl bydlet s jednou z nás.
Tvrdil, že to zvládne sám.
Cunako?
Náš táta někdy umí být tak paličatý...
Haló?
ASURA
Víte, popravdě se nám často stává, že cítíme, jak se tam uvnitř něco pálí.
Se snachou jsme si dělaly starosti, ale nechtěly jsme na něj donášet.
Nám se s tím nepochlubil.
Chápu.
Také si o něj děláme starosti.
Muž v jeho letech by neměl bydlet sám.
Věřte, že jsme se ho snažily přesvědčit.
Jestli zase něco zapálí,
oheň by se mohl přenést i na okolní domy.
Panečku.
Takové luxusní auto.
Sakiko?
Vaše mladší sestra?
- Ano. - Ale, ale...
Děvčata, očividně se vám daří, tak se o svého otce postarejte, prosím.
Ještě to probereme.
Moc se vám omlouváme.
- Dobrou noc. - Bože.
Barák ještě pořád stojí, nebo ne?
Měly bychom jim přinést nějakou pozornost.
Máme štěstí, že se požár nerozšířil.
- Co je tu k smíchu? - Nic.
Přijet nafintěná k požáru je horší.
Kdybyste mě požádaly, mohla jsem vás přece všechny vyzvednout.
Vlakem je to mnohem rychlejší.
Byly jsme tu včas. To ty jsi dorazila poslední.
Mám přece dítě, nemůžu všechno jen tak zahodit a odjet.
Ale pořádně načančat ses stihla.
Nejela jsem přece na rybí trh.
Co jsi to řekla?
Já?
- Řekni mi to do očí! - Tady nejsme na rybím trhu!
Hele, teď není čas na hádky. Máme štěstí, že táta žije!
Tiše! Uslyší tě.
Pojďme dovnitř. Rychle. Pojďte.
Počkejte!
Počkejte chvíli, zastavte.
- Co je? - Co?
Neměly bychom mluvit narovinu?
Cože?
Přece s tátou.
Jen se podívejte, co všechno nám chození po špičkách přineslo.
Buďte rázné.
A co mu chceš říct?
Že ho věk zmáhá víc, než si myslí?
- Že už nám senilní? - Sakiko!
Vždyť tě uslyší!
Venku se začíná pěkně ochlazovat. Tak honem, rychle dovnitř!
To jo, hezky přituhuje.
Neříkej, že tam chceš spát, tati?
Děláte, jako by shořel celý dům.
Nemusely jste sem jezdit všechny čtyři.
No, tati...
Teď alespoň vidíš, co pro tebe máma dělala.
Vždycky ti dávala vodu do popelníku.
To je pravda.
A všechny polštáře uklízela hned, jakmile se za návštěvou zabouchly dveře.
Mužský by neměl zůstat sám, ženské to zvládají lépe.
Mužský by měl odejít první.
- Tati, musíme si promluvit. - Nech to na zítra.
Kde budeš dneska spát?
Vedle v pokoji.
Vždyť ti ohořel futon.
Máme futon pro hosty.
- Já... - To není nutné.
- Ale... - Říkám, že to není nutné!
Taková zabejčenost.
Tati.
Sestry se za tebe musely omlouvat sousedům. Chápeš?
- Nech to být. - To tedy nenechám!
Když člověk způsobí potíže, měl by se omluvit.
- To je to nejmenší, co... - Přestaň hulákat.
Ať máme ten úklid z krku.
- Kde mají zástěry? - Tyhle tatami potřebují vyměnit.
Myslím, že účtují 10 000 jenů za každé, takže celkem 60 000.
Jestli chceš něco kupovat, nejdřív to prober s námi, Sakiko.
Neřekla jsem, že to zaplatím sama. Vždycky děláš ukvapené závěry.
- Jen mám starost. - Fuj!
Hide je na tom dobře, ale jestli se zraní, ani pes po něm nezaštěká.
Co na tom, jestli to nepotrvá dlouho?
Nedávno jsem v kině viděla Rockyho 2 a...
S kým?
To není podstatné.
Vsadím se, že s Kacumatou.
- Hlavní hrdina byl chudák, ne? - Vycházíte spolu?
To by mě zajímalo.
Ale zničehonic se stane šampiónem.
- Začne rozhazovat peníze. - Makiko, pomoz mi s tím.
Koupí si obrovský dům, pak si koupí luxusní auto.
To zní mnohem líp, než sedět na zadku a všeho se bát.
Alespoň je jeho chování lidské.
- Na co narážíš? - Nemůžeme to udělat zítra?
- Tohle nemá konce. - Vyspíme se na to?
- Uvařím čaj? - Koho jsi myslela?
- Kdo se všeho bojí? - Nech to být.
- Kdo? - Přestaňte, nebo běžte domů.
Vy dvě to vůbec neberete vážně.
Všechny se tu strachujeme o tátu.
Na nějakého Rockyho nebo Lockheeda není čas.
Tohle nepůjde.
- Co? Rock-y nebo Lock-heed? - Páni.
Máš snad zvláštní povolení vtipkovat?
Tak co si o tom všem myslí naše starší sestry?
No...
Však víš.
Jestli si máme před sousedy zachovat tvář, nemůžeme to nechat jen tak.
Takže si ho jedna z nás vezme domů?
- Nebo půjde některá z nás bydlet sem? - Já nemůžu.
- Mám doma dítě a tchyni. - Ale taky máš místo.
Nejvíc místa má doma Cunako.
Ani nápad! Starého bručouna doma mít nechci.
Odehnal by mi studenty.
Tak studenty, říkáš, jo?
- Chlapi taky studují. - Makiko!
- Už jdu! - Samozřejmě, že učím i muže.
Ať už jde o šamisen nebo ikebanu,
čistě mužská, nebo ženská třída nedělá dobrotu.
Když se na hodiny přihlásí mužský, začne chodit více žen.
Hele, Cunako se potí.
To víš, menopauza je za dveřmi.
- Jasně, že se potím. - To se mi nějak nezdá.
Řekla bych, že Takiko vypadá ve tmě mnohem starší.
Takové věci se zamilovaným neříkají!
Jen říkám pravdu.
Cunako má v sobě mnohem víc šťávy.
Přestaň o ní mluvit jako o ředkvičce.
Když je řeč o ředkvičkách,
nedávno jsem měla tu, jak se jí říká „krysí ocásek“.
Mají barvu krysího kožichu, jsou scvrklé jako běžná ředkev.
Nejsou šťavnaté, spíš trochu pikantní.
Tak to by na mě sedělo, ne? Krysí ředkev.
Ale chutnají skvěle. A hodí se k soba nudlím.
Úplně slyším našeho pana detektiva: „Možná na to nevypadá,
ale když jí zkusíte, chutná skvěle.“
Prosím tě, co to plácáš?
- Uhni! - Hele!
Nemůžete se uklidnit? Neuvěřitelné.
Jestli chceš být vulgární, nech si to na doma.
Nemůžu si pomoct.
Se čtyřmi sestrami v domě jsou to samé hrboly a výmoly.
Co to provádíš?
Nestrkej do mě, krucinál!
- Kdo je hrbol a kdo výmol? - Stranou.
Co? Mám jít někam na stranu?
Ne, počkej chvíli.
Tohle musíme nadzvednout. Nahoru! No tak, pomoz mi!
Nemůžeš dávat pozor?
Co je to s tebou?
- Nech toho. - Vždyť nic nedělám!
Teď se tam zasekly pytle na odpadky.
To snad není možný. Fuj!
Bože, fuj...
Pozor, brouk!
- To není brouk. - No tak!
Je to spálenina.
Vyděsila jsi mě.
Panečku, to byl pěkně hlasitý povzdech.
Lidé s velkými nosy vzdychají hlasitěji.
To slyším poprvé.
To platí spíš o chrápání.
Slyšíš? To je Sakiko.
Tu opravdu nic netíží.
Pendluje mezi dítětem a tchyní, musí být vyčerpaná.
Tak jsi ji sem neměla zvát.
Nech si ty řeči, prosím tě.
Jsme přece sourozenci.
Tak, už svítíme.
- Nesvítíme trochu moc? - Co?
- Je to 100 wattů. - Stačí 60.
Takhle alespoň dobře uvidí, až bude číst noviny.
No tak, Sakiko. Nastydneš.
Nebýt toho, co se stalo...
Myslíte, že by máma žila?
Kdyby si táta nikdy nenašel milenku,
Kdyby se máma nezhroutila před bytem té ženské.
Nadešel její čas.
Mohlo se to seběhnout jinak, ale stejně by odešla první.
Takhle to s nimi osud zamýšlel.
To není pravda.
Jak to?
Nebyla jsi tam, když máma zkolabovala.
Nebyla, ale...
Ten její výraz mě bude v hlavě strašit navěky.
Ta ženská...
Jak se jmenovala?
Ta tátova...
Tomoko. Tomoko Cučijová.
Myslíš, že se ještě pořád vídají?
Ani náhodou. Říkal přece, že se znovu vdala.
Já ti nevím.
Takhle někoho odříznout...
No,
to má asi každý člověk jinak.
Tak to nefunguje.
To není jen tak.
Jeden nikdy neví, že?
Chci říct,
vždycky jsem si myslela, že náš táta by tohle neudělal.
Pojďte sem.
Tohle nebylo poprvé, co ji táta podvedl.
Cože?
Myslím, že k tomu došlo, když skončila válka.
Kdysi dostával peníze navíc, když pracoval eloxovaným hliníkem.
- Před mým narozením. - A před mým.
Někoho tehdy měl.
Byla to válečná vdova. Vedla malou restauraci na černém trhu.
Nenosila takové nevkusné pracovní kalhoty?
Taky sis toho všimla?
Ano.
Když jsem v noci šla na záchod, slyšela jsem, jak máma mele na mlýnku.
Mlela na něm pšenici, kterou jí rodiče poslali z venkova.
Vydával takový vrzavý zvuk.
Mlela a mlela, pořád dokola.
Měla u toho takový děsivý výraz.
Byla jsem sice malá,
ale už tehdy mi došlo mi, že táta musí být u té ženské doma.
- Co to? - Co je?
- Tati! - Ale ne...
Tohle je přece tvůj dům, tati.
Jestli se chceš něčeho napít, nemusíš se tu plížit po tmě.
Vážně bys tu nemůžeš být takhle sám.
Jestli zase něco zapálíš, sousedům omluva už stačit nebude.
Tohle není chaloupka na samotě u lesa.
- Tak prostě přestanu kouřit. - Co?
Pozor, střepy!
Tati! No tak, ani sis neutřel nohy.
Ty by sis je taky měla osušit.
Páchne to tu alkoholem.
Vezmi hadr a vyždímej ho ve vaně.
- Co? - Kam jde?
- Tati! - Tati.
Vyhazovat je přece nemusíš.
Myslíte, že má ještě nějaké lahve schované?
Už je čas.
Budíček.
No jo.
Teď se nemůžeš ulejvat.
Už vstávám.
Spal jsi v pyžamu?
Jo, spal.
Lháři.
Určitě jsi spal nahý.
Co budeš dělat, když ti ztuhnou ramena?
Zaplatím pokutu.
Nebrečel Kacutoši v noci?
Jednou se probudil s pláčem, ale máma ho uspala.
Vyřiď mámě, že se vrátím odpoledne.
Co u vás? V pohodě?
Jenom si připálil futon a tatami.
Ségry dělají z komára velblouda.
Je dneska jeden z těch dní, kdy táta chodí do práce?
Ne, není.
Prostě se nám chtěl vyhnout.
To je toho. Zbytečně se strachujete.
- Ale... - Lidská opovážlivost nezná mezí.
V mžiku zapomenou, že se styděli za své činy.
Sice jsme s ním nepromluvily,
ale myslím, že si teď nějakou dobu dá pozor.
O takových věcech je lepší mluvit, když je u stolu klid.
Teď by si připadal zatlačený do kouta.
Vidíš! Abych nezapomněla.
To kimono z ošima cumugi si odsud odnesu domů.
Ošima cumugi? To barvené bahnem?
Máma říkala, že si ho můžu vzít.
Počkej, to s ohňostrojem?
- Taky mi ho slíbila. - Jsou to chryzantémy, ne ohňostroje.
Vážně? Víš to jistě?
Vždycky se mi líbilo nejvíc.
Žádná z vás kimono nenosí!
Na formality ano.
Ošima není společenský oděv.
Tak na Nový rok.
Není to mámino nejdražší kimono?
Ale já ho potřebuju k podnikání.
Tak co kdybychom si je rozdělily rovnou?
Máminy...
- Věci na památku? - Jo.
Táta říkal, ať si je rozebereme samy.
Cože?
- Říkal, abychom si je rozebraly samy. - To je táta?
Kdo je tam?
Počkej.
To bude určitě Takao.
Říkala jsem mu, ať sem nechodí, ale myslí si, že to bez něj nezvládneme.
Hned tam budu!
Říkala jsem si, že se tu určitě objevíš.
Zlato. Vážně jsi... Co to?
Proč se to zaseklo? A je to.
Zdravím.
Mrzí mě, že...
Pojďte dál.
Kacumato.
Prosím.
Omlouvám se, že ruším.
Tohle mi nedělej.
Proč jsi sem přišel?
No, já...
Zrovna jsme se vrátili k Takiko domů,
když zazvonil telefon.
Šli jste spolu domů?
Počkat, to znamená...
- Takhle to není! - No...
- Doprovodil mě domů po filmu. - Já to věděla, byli jste na Rockym.
- Proč musíš všechno překrucovat? - Nerozčiluj se.
- Dejte si omeletu. - Proč jsi přišel?
Je se sardinkami.
Proč jsi sem přišel?
To se mě musíš ptát?
Přišel nás zkontrolovat.
Přesně. Na rozdíl od jiných lidí.
Zbláznil ses? Nemůžeš sem jen tak přijít.
Divím se, že to s tebou pan Kacumata vydrží.
Být chlap, rozejdu se sní.
Víte, já nemůžu být tak vybíravý.
Počkat, takhle jsem to nemyslel.
- Mluvím o sobě. - Jasně, mluvíte o sobě.
- Slyšela jsi. - Tak o sobě?
O kom by měl mluvit?
Nemůže si vybírat.
Táta už odešel.
Kdo volá? Máma?
Už odešel do práce?
Asi jo.
V kolik hodin? Včera byl doma, ne?
Haló?
Já šel spát brzo, takže...
- Hele, táta... - Dej mi ji. Ukaž.
- Ještě mluvím! - Ahoj, mami.
To jsi ty, Joko?
Dneska mám hodinu v Očanomizu. Můžu pak jít s tátou do kina?
Souhlasil s tím?
Polož to! Jo.
Hlavně se nevracejte moc pozdě.
Poslyš,
vyřiď tátovi, že jsem na něj naštvaná, jasné?
Řekni mu to sama!
Ruce pryč!
Tati? Ty jsi spal doma?
To byla máma?
Mám zavolat zpátky?
Ne, to nemusíš.
Prý je na tebe naštvaná.
Co jsi jí provedl?
Nic, do čeho by děti měly strkat nos.
When I kissed The Teacher,
Dancing Queen, My Love, My Life.
Kámen, nůžky, papír!
Tohle beru já.
Kámen, nůžky, papír!
- Chceš tohle? - Tak já si vezmu tohle.
Hele, bereš si ty nejlepší.
Dobře, další.
- Sakiko. - No, já...
Já asi žádné nechci.
- Nechceš? - Tahle dvě byla nejlepší.
Ostatní jsou moc stará a ošoupaná, nedají se nosit.
Věci na památku si neschováváš, abys je nosila.
Takové věci si za peníze nekoupíš.
Její chyba, jestli žádné nechce.
Jen si je prohlédni... Vidíš? Co tohle išikiate?
Co je to „nišikiate“?
- Išikiate. - Išikiate.
- „Išiki“, ne „nišiki“. - Co je išikiate?
- Ty to nevíš? - Ne.
Kus oblečení, co ti zakrývá zadek.
Hele. Máma to své dokonce opravila.
Vždycky kvůli tomu ponocovala.
Práce, práce. Celý život jen pracovala.
Co?
- Co je tohle? - Panebože!
Fuj! Nedívejte se!
- Páni! - Dejte to pryč! Taková ohavnost!
Vždyť je potrháš!
Řekla jsem, ať je schováš!
- Jo, ale... - Stalo se něco?
Nedívej se!
To si piš, že se podívá.
Sem muži nesmí!
Nemalovaly se náhodou právě pro chlapy?
Co to tu... Co tu takové věci vůbec dělají?
Jsou máminy.
To nemůžeš myslet vážně.
Přinesla si je do manželství.
Už jsem o tom někde slyšela. Dřív se to tak...
Ano, také jsem o tom slyšel.
Namísto sexuální výchovy
dávaly matky do šatníku svých dcer tohle.
Úžasné.
Takže jsou malované pro ženy?
Nečekala jsem, že něco takového najdeme.
Představa, že je tu jeden z mých rodičů po desetiletí schovával taková...
Myslíte, že o nich táta věděl?
O tom pochybuju. Určitě nevěděl.
Prosím vás, rýže ze státních zásob se prodává v supermarketu.
Deset kilo dneska seženete za 4 850 jenů.
Nikdo nejezdí podle předpisů.
Měli byste být trochu flexibilnější.
Vaše pobočka na Kjúšú je jediná, která kazí výsledky.
Jak může sériově vyráběný produkt převálcovat přírodní australskou vlnu?
Cena?
- Kdyby to tak bylo, tak... - Pane Satomi.
Vím, že je to těžké, ale musíte pořádně zabrat. Jasné?
Zatím. Nashle.
Dobrý den.
Zrovna jsem chtěl jít na pauzu.
Nepůjdeme ven?
Tady to stačí.
Vážně? Slečno Akagiová. Zasedací místnost.
Ano, pane.
Takže...
Rozhodl jsem se, že přestanu kouřit.
Děkuju.
Určitě vám daly zabrat.
Kdybych to býval věděl, neudělal bych si čtyři.
A už vůbec ne čtyři holky, že?
To ti povím.
Určitě jste si pokaždé říkal, že to další už musí být kluk.
V to doufala spíš jejich matka.
Měla pocit, že nemít dědice, je ostuda?
Dřív to tak bylo.
Stalo se něco?
Ne, jen jsem šel kolem.
Dobrý den, pane.
Tohle mu nedávejte. Uvařte zelený čaj.
Ne, tohle mi stačí.
Promiňte.
Omlouvám se.
Děkuju.
Jak to jde v práci?
Mohlo by to jít lépe, ale i hůře.
Tak by to mělo být.
Ambice člověku neprospívá.
Nemyslíte, že s většími ambicemi, byste v životě dosáhl více?
Kdo ví...
Už jsem zapomněl.
- Tatínku. - Ano?
- Nechcete bydlet s námi? - Cože?
Moc místa sice nemáme, ale...
Chci umřít ve vlastním domě.
Úder!
To vypadá skvěle.
Rozhovor můžeme udělat tady.
Budeme fotit, jak odpovídáte, tak se ke mně postavte čelem.
Takže...
Na co se jako manželka šampióna soustředíte nejvíce?
Nejdůležitější je jeho strava.
Dokonce jsem si pořídila knihu na počítání kalorií.
Chápu. Máte spolu jen jedno dítě?
Ještě máme doma další velké dítě. Je to pěkné číslo.
Jeho jméno značí „vítězství“, že?
Ano. Kacutoši.
Jména, která naznačují porážku, by se asi používat neměla, že?
Vyhýbám se i slovům jako třeba „srazit“.
Pokud zrovna nejsem v obchodě.
„Pane, mohl byste tu cenu trochu srazit?“
Zeptám se...
Jak jste na tom s „jinými“ aktivitami?
- Jinými? - Však víte...
Mám na mysli noční aktivity.
- V těch jsem taky šampión, ne? - Tedy!
Tím si nejsem jistá.
Pořád zápasí jen na šest kol.
Mockrát vám děkujeme.
Jak udržujete svou krásu?
- Krásu? - Ano!
Restaurace Masukawa.
Haló? Dovolali jste se do Masukawy.
Drahý! Telefon.
Vážně?
Kdo je to?
Ano, prosím?
Jak to uděláme s tím lakovaným nádobím?
Heiando prosí, abychom si objednali co nejdříve.
Dříve si personál dával pozor, teď s ním v kuchyni věčně tříská.
Je to otrava.
Všechno je příšerně drahé.
Co to má být?
Potřebuješ mince, nemám pravdu?
Asi už opravdu stárnu.
Když nosím v kapse drobné, mám pak úplně ztuhlá ramena.
Ale vždyť jsi mi to slíbil!
Když jde o práci, nedá se nic dělat.
Ahoj.
Žádný čaj, slečno Akagiová.
Členům rodiny servírujte vodu.
Doma je taky takový?
Ještě chvíli ho budu sledovat, pak vám řeknu.
Jak můžu pracovat, když na mě takhle civíš?
Tady máš. Kupte si s kamarády dort.
Všichni kamarádi už jsou doma.
Ta porada byla neplánovaná. Půjdeme příště.
Já jsem ten film taky chtěla vidět.
- Cože? Fakt? - Jo.
Vám by to nevadilo?
I já mívám volné večery.
Šla bys se slečnou Akagiovou?
Jasně.
Můj manžel si vás nemůže vynachválit. Je vám velmi vděčný.
Také mu hodně dlužím.
Co pro vás mohu udělat?
Vezmu dnes večer Joko do kina namísto pana Satomiho.
Určitě vás to neobtěžuje?
Ne, dnešní večer mám volný.
Vážně?
Rámen nebo karbanátek jí bude stačit.
Vrátím vám ji co nejdříve.
Promiňte, že vás tak obtěžujeme.
Dobrá.
Dobrou...
Když tě unese UFO jako toho kluka?
- Prosím. - Byl pěkný.
Předkrm z dnešního menu.
Nic zvláštního k tomu nepotřebuješ.
Je fajn umět těsnopis nebo psát na stroji,
ale většina sekretářek v Japonsku to neovládá.
Ty chceš být sekretářka?
Jo, zní to elegantně.
Lidé si to špatně vykládají.
Ten japonský název hišo zní podezřele.
Ale „sekretářka“ zní hezky.
Jako když řekneš „toaleta“.
Toalety se „splachují“, ale japonské bendžo se „pumpuje“.
Ideální rozhovor k večeři, co?
Jsou nádherné! Děkuju.
Někdo dostal květiny. Jsou krásné.
Možná mají výročí.
Pověz mi o mámě a o tátovi.
Jsou zvláštní pár.
Jak to?
Pořád se piplají v maličkostech.
Řeší, který sprej proti hmyzu nesmrdí.
Ale o důležitých věcech spolu nemluví.
Pořád to odkládají.
Ty důležité věci?
Jaké?
Jako podvádění a tak.
Kdo podvádí? Tvůj táta?
Nebo snad máma?
Má můj táta s někým poměr?
Většinou to dělají muži.
Dědovi je 70 a stejně si našel milenku.
Ale už se spolu rozešli.
Japonsko přece jen postupuje.
Třeba na sekretářky taky někde čeká zářná budoucnost.
Budou jako splachovací záchody?
Tohle ti koupila slečna Akagiová?
Říkala, že je to dárek.
O čem jste mluvily?
O spoustě věcí.
Třeba o naší rodině.
Na tebe se taky vyptávala.
Je taková elegantní.
Má hubené nohy, tenké a hladké jako hedvábí.
Tak vypadají všechny ženy, když jsou mladé.
Ty taky?
Hladká jako hedvábí.
Hide?
Jo?
Jestli naše láska někdy vyprchá, měli bychom se rozejít.
Cože?
Není to žádná věda.
Když už se nebudeme milovat,
neměli bychom se přemáhat a zůstávat spolu.
Jak jsi na to přišla?
Cunako nám všem vyprávěla o tom,
že než jsem se narodila, táta měl poměr ještě s jinou ženskou.
Myslíš s úplně jinou ženskou než teď?
Jo. Bylo to dávno před ní.
Chodil sice za jinou, ale když se pak vrátil domů,
on a máma spolu...
Není to trochu smutné?
Nutili se do toho jen proto, že chtěli mít kluka.
Třeba se do toho nenutili.
Jo? Myslíš?
Jo.
Vsadím se, že se milovali. Navzájem.
Nemusíš se tím trápit.
Narodila ses rodičům, kteří tě moc chtěli.
To není to, co mě trápí.
Nebo jsem to řekla?
Ne, neřekla. Ale já to na tobě poznám.
Jsem přece boxer. Musím mít oči dokořán.
Měla jsem si vzít alespoň jedno mámino kimono.
Kdybych byl váš otec, nechtěl bych, abyste za mnou chodily.
Nemůžete tam naklusat pokaždé, když se něco semele.
Bývalo by bylo lepší, kdybychom přišli jen my dva.
Kdybychom to tak udělali, museli bychom si ho vzít sem.
Co je na tom špatného? Mně to nevadí.
Co kdyby si k sobě našel nájemníka?
Někoho, kdo není z rodiny, kdo by mu uklízel dům.
Muž, samozřejmě.
Tvůj táta by se s nikým vybavovat nechtěl.
Seženeme někoho tichého.
Napadá tě někdo?
Pan Kacumata.
Takiko by se už měla vdát.
Ty myslíš na všechno.
Všechny ženy myslí na všechno.
Vážně? To je děsivé.
Ta tvá sekretářka, slečna Akagiová...
Věděl jsem, že to kimono nepoznávám.
Patřilo mámě?
Cítíš z něj plíseň?
Možná trochu.
Když jsme probíraly její kimona, našly jsme něco velmi zajímavého.
Úspory?
Co jste našly?
Obrazy.
Obrazy?
Jaké?
Jaké obrazy?
Hodně?
Asi čtyři, nevím. Možná pět.
Jak na ně reagovaly sestry? A hlavně Takiko.
Táta se tahal s jinými,
zatímco na něj máma v noci čekala.
Myslely jsme si, že je silná, když se s něčím takovým dokáže poprat.
Ale máma...
Nechala si všechny ty obrazy ve skříni.
Přinesla si je jako 19letá nevěsta a schovávala je až do smrti!
Jestli je měla v šatníku, byly i tady.
Máma...
Kde jsou ty obrazy teď?
Nechaly jsme je tam.
Ještě jsou vzhůru.
Oba dva.
Hned! Už jdu.
Kdo je to?
To jsem já.
Najednou jsem tě vidět.
Já tebe taky.
Ale nemůžu.
Slíbila jsi, že to slovo nebudeš říkat.
Já ale vážně nemůžu.
Zrovna mám na obličeji pleťovou masku.
Ukaž mi ji.
Příště.
Dobrou noc.
Dobrou.
Překlad titulků: Lucie Strakatá