Ať už to skončí.
ASURA
Táta určitě měl na telefonu toho kluka.
Vypadal spokojeně.
Vsadím se, že se s tou Tomoko Cučijovou zase dali dohromady.
Jestli je táta šťastný, tak proč ne?
Pro mě není tak jednoduché to přijmout jako pro tebe.
To jen kvůli tvojí situaci s Takaem.
To není pravda.
Chci říct,
ta žena se přece vídá se dvěma různými muži najednou, ne?
Kdyby změnili pohlaví,
nikdo by se nad tím ani nepozastavil.
Možná, ale vážně to mohou dělat jen tak?
Představuješ si to moc vulgárně, ale tak to vůbec není.
Občas se jen zastaví na šálek čaje
nebo ti pomohou s utaženým víkem u sklenice.
Víkem u sklenice, říkáš?
Dřív mi s takovými věcmi pomáhal můj syn.
Když odjel do Sendai, musela jsem o pomoc žadonit u prodavačů.
Všichni se tvářili stejně, když jsem je prosila.
Jak?
„Ta ho nemá.“
Koho?
Chlapa.
Aha, chápu.
Někdy to bývá skličující.
Až budeš vdovou, pochopíš to.
Dej pokoj! Ještě jsme ani nesplatili hypotéku.
Podvádějící manžel je lepší než žádný manžel.
Už je tu.
Neříkej to Takiko.
Jasně, že neřeknu. Všechno bere vážně.
Zase by byl oheň na střeše.
Vracela jsem se pro obálku.
Hlavně, že jsem ti to připomínala.
Proto jsem ji šla shánět.
Když člověk potřebuje papírnictví, všechna zmizí.
Asi máš pravdu.
- Tady. - Zase jsi koupila moc velkou.
Vešel by se tam milion jenů.
Jsme její sestry. Neměly bychom nosit nic okázalého.
Přesně tak.
Vám se to mluví, když o všem rozhodujete.
- Dáš si čaj? - Ne.
Vážně?
Tady.
- Dej to sem. - Dobře.
Takhle.
- A teď peníze. - Jasně. Peníze.
Peníze, peníze...
Bude stačit 10 000 jenů?
Myslím, že by mělo.
Nedáme jim víc?
Předává nejstarší.
Já? Dobře.
Počkej. Ještě podepsat.
Musíme? Řeknu, že to mají od nás.
Minule jsme taky dávaly společnou,
ale Sakiko poděkovala jen tobě, pamatuješ?
Řekla jsem jí, že je to ode všech.
Možná jsi to řekla moc potichu?
Tak to nadepíšeme. Pero, prosím.
- Nemusíme. - Mám.
Ne, uděláme to pořádně.
To byla rychlost.
Připravila sis ho?
Samozřejmě.
Vždycky jsi tak vzorná.
Jsem ráda, že jsme tu všechny.
Samotné se mi nikdy nechce.
Napiš to níž.
- Co? - Potřebujeme místo na stuhu.
- Co tím... - Překrývalo by se to.
Teď už je pozdě.
- Mám hotovo. - Nevadí.
Takže za to můžu já?
Kdybys nebyla tak marnivá.
Kdy jsem byla marnivá?
Ty tvoje kožichy a diamantové prsteny.
Všechno, co mám, jsem si koupila sama.
- Ty... - Nikdy jsem se ho o nic neprosila.
Říkal, že ho to motivuje.
Mrtví nemohou nic namítat.
Teď můžeš tvrdit cokoliv.
Promiňte, co jste to...
Co jste to řekla?
Jak? Jak můžete něco takového říct?
Váš syn ještě pořád žije!
Jste jeho matka. Nepřivolávejte neštěstí.
Ta, kterou si chtěl hýčkat nejvíc,
jste byla vy.
Vyprávěl mi, jak jste to měla v životě těžké.
Jak jeho otec zemřel mladý, co jste pro výchovu dětí vytrpěla.
Že jste nikdy nebyla v lázních a nejedla v restauraci.
S penězi, které vyhrál, vám chtěl zajistil lepší život.
Nikdy jsem své dítě nežádala, aby se kvůli mému pohodlí nechalo bít.
Obě víme, že tak to není.
Chlubila jste se buddhistickým přátelům.
- Ty ses chlubila víc. - Já? Kdy?
Všechny ty věci pro tvé sestry.
Myslela jsem, že to Hideovi udělá radost!
Vždycky se na něj dívaly skrze prsty.
Chtěla jsem, aby měl šanci říct: „Podívejte se na mě teď!“
Kdyby s tím tehdy přestal, nic by se mu nestalo.
Kdy bylo to vaše tehdy?
No? Tak kdy?
Moc dobře jsi věděla, že má problémy se zdravím.
Věděl jsi to, ne?
A stejně jsi ho k tomu nutila.
Jde mi z tebe mráz po zádech. Jen, co je pravda.
Kdyby Hide potkal někoho jiného, nic z toho by se nemuselo...
Kdo je to?
Páni! Pojďte dál.
Přišly jste všechny.
Dorazila svatá trojice.
Dobrý den.
Děkujeme, že jste si udělaly čas.
Můžete mi přinést trochu horké vody?
Vody?
- Nedělejte si starosti. - Nemůžu si dát čaj se sestrami?
- Prosím. - Dobře.
- Promiňte. - Ne, to my se omlouváme.
Tady máš. To je od nás tří.
Pěkně ostré přáníčko, že?
- Moc děkuju. - Není zač.
Mám i jedno kulaté přání.
Drobné se budou hodit.
Pěkně jsi nás převezla.
Přesně proto jsi nejděsivější, Makiko.
Vždycky musíš mít navrch.
O čem to mluvíš?
Děkuju.
V nemocnicích se mince neztratí.
Vypadáš dobře.
Jo, jsem v pohodě.
Myslím, že mi nikdy nebylo líp.
Hide, přišly tě navštívit moje sestry!
- Slyší nás? - Prý může reagovat na hlasy.
Nestůjte tu tak, sedněte si.
Tady.
Děkuju.
Lidé jsou opravdu zvláštní tvorové.
Ani nejlepší doktoři vám nezaručí, jestli se člověk uzdraví, nebo ne.
Nejspíš si tu chvíli pobude.
Ty noviny jsou dnešní? Nevadí.
Nikdo vám nemůže slíbit, že se jednoho dne zničehonic probudí.
Zajímavé, že?
Vousy mu raší i v tomhle stavu.
A nehty mu rostou snad ještě rychleji než předtím.
Jeho tělo ty živiny nevyužije, tak putují...
Cunako!
Nemá špinavé nehty.
- Ne, já... - Koupu ho každý den.
- Ještě není mrtvý. - Počkej.
Patří živému člověku.
- Nemyslela jsem... - Takiko byla vždycky přecitlivělá.
Už jako malá tropila scény kvůli vlasům a nehtům.
Přesně, vždycky hrozně ječela.
Viděly jste někdy krabí klepeta?
Krabí klepeta?
Jo. Nemyslím ta dutá.
Ta až po okraj naplněná masem. Víte?
Takhle se teď cítím.
Teprve teď skutečně cítím, že jsme manžel a manželka.
Koneckonců, on mi nikam neuteče.
Vždycky je po mém boku.
Takže krabí klepeta naplněná až po okraj?
Taky jste naplněné až po okraj?
To já vskutku jsem.
Díky vám všem.
A ty, Takiko?
Až po okraj, samozřejmě! Naše novomanželka.
S takovýma nohama je jako královský krab za 5 000 jenů.
Ten z mrazáku?
To je fuk, stejně ho pak uvaříš.
Mami,
jestli někdy budeš smutná,
já tě rozveselím.
Když budeš mít bolesti, zaženu je.
Jestli si tě budou dobírat,
odeženu je pryč.
Bereš?
Děkuju ti.
Zajímalo by mě...
jestli se jako tvá matka dožiju dne,
kdy se i ty staneš matkou.
Sakiko.
Paní Džinnaiová!
Na chviličku.
Děkuju za všechno.
Ještě jste neplatila za hospitalizaci, že?
Omlouvám se. Zítra vám...
Myslím, že máme místo ve společném pokoji.
Ve společném?
Soukromé pokoje jsou drahé.
Společný pokoj pro něj bude na delší pobyt výhodnější.
Pomůže to i vám.
Dobře.
KNIT COFFEE
Netahej za to.
- Vidíš? Usmál ses. - Neusmál.
Ale jo, usmál.
- Vidíš? - Pozor! Opatrně.
Tohle je výborné.
Co to je?
Maloval jsi?
Tak se pochlub.
„Můj...“
„Můj táta.“
Nebude se kvůli tomu táta zlobit?
Myslím tvého nového tátu.
Copak?
Copak? Co?
Žádného nového tátu nemám.
Cože? Co povídáš?
Že žádného nového tátu nemám.
Ne?
Maminka říkala, ať to před tebou neříkám.
MISTROVSTVÍ SVĚTA, VYŘAZOVACÍ ZÁPAS
OZNÁMENÍ O UZAVŘENÍ
- Dobrá práce. - Je zima, co?
To ti povím.
Máte otevřeno.
Madam, máte otevřeno.
Co?
Aha, promiňte.
Ne, já myslel...
Co?
Ale ne. To je trapné.
Já se tak stydím...
Jste v pořádku?
Není vám nic?
Dobrý večer.
Bude vám líp, když si o tom s někým promluvíte.
Takhle to říkám svým studentům.
Studentům?
Takže jste učitel?
Ano.
První stupeň?
- Ne. - Tak druhý?
Vysoká škola?
Základní škola?
„Bylo nebylo, kdysi dávno
žil byl jeden muž jménem Gengoro.
Gengoro měl takový zvláštní buben, který byl pro všechny kolem záhadou.
Když zabubnoval na jednu z jeho stran,
a řekl: „Ať mi naroste nos.“,
nos mu skutečně narostl.
Ten zvláštní buben však
mohl být používán jedině tak,
aby přinášel radost a štěstí ostatním.“
Jaký buben tedy měl náš hlavní hrdina Gengoro?
Gengoro měl velmi zvláštní buben.
Co na tom bubnu bylo tak zvláštního?
Když řekl: „Ať mi naroste nos.“ a pak na něj zabubnoval,
tak mu narostl nos.
Ano. Velmi dobře.
Vážně mi bude líp, když si promluvíme?
Ano.
Dáte mi dvě s sebou domů?
Dvakrát suši s sebou, hned to bude.
Vaše žena má ráda úhoře a vejce, že?
Ano.
Dám vám nějaké navíc.
Děkuju.
Tak spokojeného jsem ho neviděla
pěkně dlouho.
Tvůj táta vlastně
taky vyrůstal bez otce, viď?
Myslím, že se v tom klukovi nejspíš vidí.
A co na tom?
Mám mu odpustit?
Vlnu.
Ne, tak jsem to nemyslel.
Vždycky jsi na jeho straně.
No...
- Tebe se to nijak netýká, ne? - Ne, ale...
Tak co tě na tom tak dráždí?
Ten úsměv.
Proč ho taky neukazuje doma?
Usmál se někdy na mámu?
Ani omylem.
Jsou všichni muži takoví?
Ne, já ne.
Já se na tebe vždycky usmívám, jak nejlépe umím.
Můj nejširší úsměv.
Nestačí?
Že by táta?
Už jdu!
V poslední době jím jen suši z pásu.
To vždycky rychle oschne.
Máte pravdu.
Vždycky toho tuňáka zkoumám ze všech možných úhlů,
abych ho zkontroloval, než si ho dám.
Pojďte se najíst.
A co vy, pane?
Já už jsem jedl.
- Tak jo. Dobrou chuť. - Dobrou.
Tohle suši jsi nekupoval v té restauraci poblíž, že ne?
Ne.
„Ogizushi.“
- Co tu máme? - Je z Hiró?
- Začnu těmi bílými. - Ano.
Tam to měla ráda máma, ne?
- Páni. - Byl jsi tam s někým?
Vynikající.
Přece bych nejedl se zvířaty, ne?
Tohle je platýs?
Hele, zase se dusí.
Ne, já...
Myslel jsem, že to po mně hodíš.
Proč bych to dělala?
Tati!
Co?
Nemysli si, že ti odpouštím.
Takiko.
Suši si jez, s kým chceš,
ale nedělej nic, co mámu štvalo.
Jasně. Já vím.
- Vím, že nás tu necháváš bydlet. - Taki.
Stejně řeknu, co si myslím.
Jistě.
Výborné.
Počkat.
Je nakládaný?
Je středně tučný.
Vážně?
Nedal sis jen moc sójovky?
Asi jo.
148 jenů za jednu.
Kde je ten táta? Zajímalo by mě, co dělá.
Dál tam máme žárovky...
Mami, vážně se ty jeho schůze táhnou takhle dlouho do noci?
Přestaň mě rozptylovat, prosím tě.
Zapomněla jsem, kde jsem.
Dvě žárovky, 60 wattů...
Kde se asi toulá?
190 jenů.
„T“ ve slově táta znamená „toulání“.
A „m“ ve slově máma znamená „mimo“.
A „j“ ve jméně Joko znamená „jen se starej o sebe“.
To má moc slabik.
Na haiku a podobné věci jsem byla vždycky levá.
Měsíční účet za plyn...
Nebylo by to skvělý,
kdyby ses mohla do něčeho takhle podívat a vidět, co dělají ostatní?
Co?
Například...
Co teď asi dělá táta?
Buď je na schůzi nebo popíjí v baru.
Ne, to tam nevidím.
Je tam ještě s někým.
A řekla bych, že chlap to není.
Myslím, že je to někdo, koho znám.
Nech toho.
- Proč? - Proč? Protože jsem to řeka.
Nemůžu si nic představovat?
Poslali člověka na Měsíc,
tak proč něco takového ještě nevymysleli?
Ty jsi fakt pitomá.
Proč jako?
Kdybys viděla ty je, mohli by vidět oni tebe.
No jo, pravda.
Chceš snad, aby tě někdo špehoval ve vaně?
To teda ne.
Vidíš?
Zdá se, že rozum dostal do vínku tvůj bratr.
Když to říkáš.
Ale známky má pořád příšerný.
Hele, to je moje!
- Ne, nech mě! - Stůj!
Vezmi si svůj!
Tenhle je poslední!
- Nech toho! - Ani náhodou.
To je ale dobrůtka.
Jsi fakt hrozná.
Fajn. Tak si ho nech. Že jsem ten laskavý starší bratr.
Díky. Mňam, je vynikající.
Jednu lžičku.
Ani ve snu!
„A pak v hloubi pod sebou
spatřil křišťálově čisté modré jezero.
Gengorovi z úst vyklouzl výkřik...
a oči se mu protočily.
Zavrávoral a náhle se řítil...
přímo po hlavě dolů...
z plné výšky nebeského mostu.“
Promiňte!
Promiňte.
Najdeme tu někde pana Takezawu?
Takezawu?
- Pane Takezawo, návštěva! - Co?
Co se děje?
Přijely jsme za tebou až do Očanomizu. Udělal by sis čas?
Na co?
Chtěly bychom s tebou navštívit Sakiko.
Už jsem tam za nimi jednou byl.
Není na tom dobře. Trocha povzbuzení jí neuškodí.
Zvedne jí to náladu.
Nebo se to nehodí?
Ne, nic důležitého teď nemám.
Na chvíli se odsud utrhnout můžu.
- Tak půjdeme? - Jo.
HE-NO-HE-NO-MO-HE-DŽI
Má pokreslené nohy?
To jsem se lekla.
- To my jsme se lekly. - Proč?
Co to má znamenat?
To je pro štěstí.
- Pro štěstí? - Jo.
Naučily mě to sestry.
Koukněte.
Když se změní výraz v obličeji,
znamená to, že pohnul nohou.
- Aha. - Říkala jsem si, že se třeba usměje.
Teda. Děkuju.
Taky by ses měl usmát, tati.
Cože?
Když chlap skončí takhle, je po všem.
Ať sestry řeknou cokoli, nenech se rozhodit.
O čem to mluvíš?
Co?
Už jdu!
Hned tam budu!
Co je to se mnou?
Haló? U telefonu Satomiová.
Promiňte, já jsem sousedka Cunako Mitamurové.
Vy jste její sestra?
- Ano, její mladší sestra. - Víte,
vaše sestra se pokusila o mileneckou sebevraždu.
- Plynem. Nadýchala se plynu! - Sebevraždu?
S tím mužem, co za ní chodí.
Je to příšerné.
Celou dobu jsem si říkala, že něco cítím, ale...
- Otočíme ho. - Co se stalo?
- Co? Sebevražda? - Jsou v pořádku?
Promiňte.
Jsem sestra Cunako Mitamurové.
- Je... - Běžte tudy.
Dobře. Děkuju vám.
Cunako.
Ať tě ani nenapadne říkat tomu sebevražda.
Uvolnila se hadice s plynem.
Chápu.
Byla to nehoda.
Připadá ti to vtipné?
Směj se, jak chceš.
Tomu se nesměju.
HE-NO-HE-NO-MO-HE-DŽI
Tvoje nohy.
Cože?
Chodidla.
Plosky nohou.
Aha.
Tohle.
Když jsem to viděla u Sakiko, chtěla jsem to vyzkoušet.
Uvnitř jsi pořád jak malá, Cunako.
Nečekal jsem, že skončím tady.
Záchranáři museli být překvapeni.
Pacientka s čmáranicemi na nohou.
A co on?
Vítej zpátky.
Asi jsem nachladl.
Nachladl?
Bolí mě hlava a mám zimnici.
To zní jako horečka.
Ne, to není třeba.
Měření mi teplotu nesrazí.
Tak si vezmi nějaké léky.
Jen se potřebuju vyspat.
Opatrně!
Co je?
Příště si vezmi ty, co jsou na obou stranách stejné.
Cože?
Tvoje ponožky.
Nevím, kde sis je sundaval, ale tuhle máš naruby.
Nech to být!
Co je? Co to...
HE-NO-HE-NO-MO-HE-DŽI
To má být jako pro štěstí?
Prosím tě.
Čeho jsi tím chtěl dosáhnout?
Nech toho, to není...
Nemám to tam načmárané schválně.
Tak jsem se opil, že jsem usnul.
A nějaká holka
to na mě nakreslila jako vtip.
Myslela jsem, že do barů v Ginze chodí popíjet jen mladí.
Cože?
Mladí lidé dnes takové čmáranice nekreslí.
Ten, kdo to nakreslil,
už má něco za sebou.
Vezmu si ty léky na nachlazení.
Přeběhl ti mráz po zádech?
Jo. Trochu.
Je mi zima. A bolí mě hlava.
Půjdu si lehnout.
Z tohohle mě nic jiného než spánek nevyléčí.
Na návštěvu?
- Jo. - My oba?
Jsem jediný, kdo tam ještě nebyl.
To jo, ale...
Přece víš, co se stalo posledně.
- Stejně bych... - Navíc...
Myslím,
že jít až teď,
když se karty takhle obrátily...
Co si Sakiko pomyslí?
Na tom přece nezáleží.
Teď patřím do rodiny.
Hide je jako
můj mladší bratr.
Pravda.
Tak půjdeme.
Tak jo.
Děkuju.
Za co?
Ale za nic.
Haló?
To je rezidence Džinnaiových?
Ano, tady Džinniová.
Kdo volá?
Dobrý večer.
S kým mluvím?
Zníte jako manželka pana Džinnaie.
Chci vám poděkovat za ten večer.
Za jaký večer?
Když jste odešla, došlo mi, že vás znám.
Pročítal jsem sportovní časopis
a všiml si v něm šampióna Hidemicu Džinnaie.
Kdo volá?
Jak říkám. Potkali jsme se tehdy večer.
Promiňte, ale nějak tomu nerozumím.
Proč mi voláte?
Říkal jsem si, že bychom se mohli domluvit.
Stačí mi jeden milion.
Haló! Tojoko?
Tojoko!
Do háje.
Kam jsi se vypařila?
Byla jsem na procházce.
Trochu přituhuje, ale počasí je jako malované.
Lihovka?
HE-NO-HE-NO-MO-HE-DŽI
Díky bohu, že jsi v pořádku.
Mohli jsme mít pohřeb.
Teď bychom řešili, jak velký chceme oltář.
Měli bychom bydlet spolu.
Spolu?
Až se ožením, chci si pronajmout byt.
Pak se můžeš nastěhovat k nám.
Teď jsem si vzpomněla. Dostala jsem je jako dárek, ale...
Tvoje oblíbené, Makiko.
Neboj. Plynem naštěstí nenasákly.
Kdo ví, co se může stát.
Masaki ti chce prokázat laskavost.
Chce splnit svou rodinnou povinnost.
Vážím si vašeho zájmu, ale jdete o deset let dříve.
Deset let?
Na roli staré dámy ještě nejsem připravená.
Raději bych ještě bydlela sama.
Pořád vydělávám dost na to, abych se uživila sama.
Nemůžu snad?
Jistě, že můžeš, ale...
- Ale... - Varná deska!
Koupím si elektrickou.
Ne?
Že jo?
Dobrou chuť.
Mňam. Jsou vážně vynikající.
Jen si dejte.
Autobus má zpoždění.
Vypadá to tak. Už jsou tu měl být celé tři minuty.
Díky za dnešek.
Jsem ráda, že v tom nebylo něco jiného.
Ale Takaa jsi s sebou brát nemusela. Bylo mi akorát trapně.
Sám říkal, že chce přijít.
Všechno chce mít pod taktovkou.
Navíc tě má opravdu upřímně rád.
Vážně? Má mě rád?
Však to dobře víš.
Já jsem nikdy nebyla jeho typ.
Mě se náhodou líbíš. Obzvlášť v obličeji.
To mi lichotí, i když to říkáš jen tak.
Když jsem se včera probudila v té nemocniční posteli,
- tvůj obličej byl první... - Odpusť mi to zklamání.
Určitě bys raději pana Otvíráka.
To není pravda.
Ulevilo se mi. Jsem ráda, že jsem viděla tebe.
Vážně?
Vážně.
- Cunako... - Co?
Určitě jsi se nesnažila...
Kde ten autobus vězí?
Půjdeme ke stanici pěšky?
Ne, nemusíme.
Mě to nevadí.
Skoro jako bych
si to čekání užívala.
Vítejte.
Mami?
Jdeme domů.
Kde je tatínek?
Tatínek... už chodit nebude.
Aha.
AŠITA NO JOE
Jsem doma.
Vítej zpátky.
- Děje se něco? - Někdo volal.
Kdo?
Chtěli, abys zavolala hned, jak se vrátíš.
„Knihkupectví Jaguči?“
Neříkali, o co jde?
Ne.
Moc se omlouvám!
Zaplatím vám, co dluží. Vím, že vám to tím nevynahradím, ale prosím...
Neplánuji o tom někomu vykládat.
Přísahám, že cizích věcí se nikdy předtím ani nedotkla.
Víte, díky své profesi
poznám rozdíl mezi přešlapem a ostříleným zločincem.
Už se to nebude opakovat.
Nějak ses vytáhla.
Jo.
Ještě chvíli a přerostu tě.
Nevšimla sis, co?
Promiň.
Byl jsem tak zaneprázdněná tvým tátou...
Co se stalo?
Proč jsi to udělala?
Ty to nevíš?
Já?
Když ti to řeknu, taky se svěříš?
Co?
Promluv si s někým.
O čem? A s kým?
Se mnou! O všem.
Tak to v tomhle světě nefunguje.
Nemůžeš v sobě všechno dusit.
Nikdy nevím, co se ti honí hlavou.
Musíš na mě nejdřív takhle zaměřit, co?
Jo.
Jestli skončíš jako babička, už bude pozdě.
Máš pravdu.
Co mi neřekneš, to nemůžu vědět.
Však já vím.
Ale takové věci už nedělej.
Dobře.
Jsme zpátky.
Je tu někdo? Návštěva?
Jo. Ta ženská.
Promiňte.
- Jaká? - Jak hrála tenis.
Dáte si raději kávu nebo černý čaj?
To nemusíte, stačí zelený.
V březnu se budu vdávat.
- Vdávat? - Ano.
Za koho?
Za nikoho, koho byste znala.
Ví o tom můj manžel?
Ještě jsem mu to neřekla. Takže neví.
Opravdu?
Chtěla bych z vás
udělat své prostředníky.
Prostředníky?
Vždycky jsem věděla, že mě podezíráte.
Nechtěla jsem se obhajovat, že to tak není.
Ale zmizet a dál zůstávat v podezření,
to mi nepřipadalo správné.
Takže se budete vdávat.
Vážně je to tak?
Ani to mi nevěříte?
Chci vás za prostředníky, abychom to nedorozumění hodili za hlavu.
Myslela jsem si,
že to vy jste ta, se kterou se můj manžel vídá.
Mýlila jsem se?
Mýlila.
Když tedy tvrdíte, že o vás nejde,
kdo je viníkem?
Je to jako detektivka.
To tedy.
Co se toho týče, zeptejte se přímo pana Satomiho.
Vážně má ve svém životě někoho takového?
Jsem doma.
Vítej zpátky.
Nechala jsi venku noviny.
Jako vždycky pozdě, co?
Tady.
Tohle bylo v předsíni na podlaze.
- Můžeš to dát na místo? - Dobře.
Odkud se vracíš tak pozdě?
Od své přítelkyně?
Jak se jmenuje? Jaká je?
- Hele. - Vím, že někoho máš.
- Aspoň mi řekni, jak se jmenuje. - Poslyš...
Pořád na to myslím, dokonce jsem něco ukradla v obchodě.
Ukradla? Ty?
Bez přemýšlení jsem strčila do tašky konzervu s ovocem.
Ananas a broskve.
V jakém obchodě?
V Hibari.
Vyslýchal mě takový mladík a jeden padesátník.
Řekla jsem, že manžel má milenku
a že to doma nemůžu vydržet, když se vrací pozdě a oni mi odpustili.
- Já tě nepodvádím. - Lháři.
Můžeš požádat Kacumatu, aby mě prověřil, jestli chceš.
Já se ve věcech nikdy šťourat neuměla.
Před chvílí tu byla.
Kdo?
Koho myslíš?
Koho bys řekl?
Ptám se já.
Je jich tolik, že si neumíš tipnout?
Nebuď směšná. Tak jsem to nemyslel.
Keiko Akagiová.
Vážně? A co chtěla?
Sakiko!
Sestra říkala, že tě tu najdeme.
Děje se něco?
Udělala jsem hloupost.
A teď nevím, co mám dělat.
Proč jsem někomu cizímu vykládala,
jak se skutečně cítím?
Proč jsem dovolila, aby mě vzal za ruku a šla s ním?
Už sama sebe neznám.
Když bylo po všem, vymýšlela jsem si důvody.
Když jste nás tenkrát navštívili,
dělala jsem, jakoby nic.
Ve skutečnosti...
Ve skutečnosti jsem byla zdrcená.
Chtělo se mi brečet.
Chtěla jsem působit šlechetně.
Ale ležel tam jako mrtvola a já byla tak naštvaná.
„Na nic lepšího se nezmůžeš?“
„Tohle je to, co chceš?“
Něco takového jsem chtěla říct.
„Zase se tu jen předvádím.“
Ale to všechno
byla jen zástěrka.
Ve skutečnosti
moje srdce...
i moje tělo...
obojí hladovělo.
Víc už říkat nemusíš.
Postarám se o to.
Cože?
Ty bys to dělat neměla.
Tohle bude jen jednou.
Ano. Pochopitelně.
Co jste zač?
- Omluvte mě. - Vyslechněte ji, prosím vás.
Tak počkat.
Co to má znamenat? Pusťte mě.
Není se čeho bát.
Sice to býval šampión,
ale teď je z něj žijící mrtvola.
Stůjte.
Moje mladší sestra
mu takhle hladí ruce a něžně k němu promlouvá,
jako když býval v plné síle.
Pořád doufá, že začne reagovat!
- Dobře se podívejte. - Ne, já...
Když se tohle usměje,
znamená to, že pohnul nohou.
To mi řekla ona.
Bylo by lepší, kdyby byl mrtvý.
Nejdřív by plakala, ale mohla by doufat v lepší budoucnost.
Ale on ještě žije.
Může žít ještě tři nebo pět let.
Jak by bylo vám?
Toulat se nočním městem...
Vzít někdo sympatický za ruku mě,
dokonce i já...
Taky bych ho následovala.
Jestli chcete vydírat, najděte si někoho šťastného!
Jestli chcete vydírat, najděte někoho, kdo má peníze!
Ne někoho, kdo při sebemenším nátlaku pláče,
kdo se jen snaží přežít...
Hnusíte se mi!
Takiko.
Počkej, máma to vždycky solila z výšky.
- Jak? Takhle? - Takhle ne.
Takhle.
Takhle to taky nedělala. Takhle.
Jo? Určitě?
Hezky z výšky.
Sakiko, ty taky!
Ne, díky. Svědily by mě ruce.
Jak myslíš. Tak fajn.
Přidej řasy, chutná to pak líp.
- Máš pravdu. - Ještě?
- Jo, ještě jednou. - Dobře.
- Dejte si čaj. - Děkujeme.
- Tady. - Ještě třikrát.
Ještě třikrát?
- Takiko. - Ano?
Odpočiň si chvíli.
Kvůli miminku.
Jsem v pohodě. Je lepší být trochu aktivní.
Podle tvaru tipuju kluka.
Jak to v tom kimonu poznáš?
Stačí mi vidět tvůj obličej. Bude to kluk.
To jsou jen takové povídačky.
- Dejte si čaj. - Ano.
Děkuju.
Vypadáš u toho jako svá matka.
Prosím tě, to dělá to kimono.
Tady.
- Je to památka. - Táta má pravdu.
Jak to říct?
- Vypadáš domácky. - Žena v domácnosti.
- Sakiko! - To řekla Cunako, ne já.
Není to jedno, když jsi šťastná?
- Pan Kacumata je takový gentleman. - Že?
Asi jo.
Připravuje mi snídani a večeři.
Nahlas, ať to slyší můj manžel!
Jo, ale mužský se doma chová hezky jen tehdy, když se cítí provinile.
Je to pravda?
Ne, já to tak nemám.
Pan Kacumata není jako ostatní.
Ale kdyby ti kupoval kabáty
nebo začal domů nosit suši...
Haló? Ahoj.
Co se děje? Jak se máš?
Aha.
Mám tam přidat to zelí?
- Chce to víc soli. - Ještě víc?
Sol pořádně nebo to shnije.
Opravdu nepoznám, jestli spolu
vychází, nebo ne.
Cože? Jo tak...
Pozor, Takiko.
Jsou to takoví Asurové, že?
Cože?
Ženy jsou Asurové.
Asurové?
Asurové jsou indičtí bohové.
Navenek ztělesňují vše, co je ctnostné.
Ale umí se rozparádit.
- Říkáte něco? - Říkáte něco?
- Ne, vůbec nic. - Co?
- Že jsme Asurové. - Ne.
- Co to je? - Jsou to bohové.
- Prosím tě. - Opatrně.
Že jo?
- Tak co? - Chcete nám něco říct?
- Pomlouvají nás. - Že jo?
Maminko.
Myslím, že se usmál.
Pojďte sem!
Vidíte?
Podívejte.
Usmál se.
- Usmál se! - Hide!
Díky bohu!
Hide se usmál!
Velmi vám to sluší.
Mockrát děkuju.
Gratuluju, Keiko!
Vypadáš nádherně, Keiko!
A teď, dámy a pánové,
naši novomanželé vynesou plamen lásky
a u všech stolů zapálí svíčky.
Pamatuješ, co jsi tehdy říkal...
o té ženě, se kterou vídáš?
Já ti vlastně nevím, čemu mám věřit.
Překlad titulků: Lucie Strakatá