Jag vill att det tar slut.
Det var definitivt pojken som ringde. Pappa verkade ha roligt.
Han och Tomoko Tsuchiya måste vara tillsammans igen.
Det gör väl inget, så länge pappa är glad?
Jag kan inte acceptera det lika enkelt som du.
Det är för att du oroar dig för Takiko.
Det är inte det.
Jag menar, den där kvinnan träffar ju två män på samma gång, eller hur?
Om det var en man hade det inte verkat så ovanligt.
Ja, men... kan människor bara göra så?
Du får det att låta så fult, men det är inte alls så.
Han kanske kommer förbi för en kopp te.
Eller för att öppna en burk som sitter för hårt.
Öppna en burk, va?
Min son brukade få göra det åt mig.
Sen han åkte till Sendai fick jag be kringresande försäljare.
När jag gjorde det såg alla likadana ut.
Hur då?
- "Hon har ingen." - Vad då?
- En man. - Jaha, jag förstår.
Det kan bli deprimerande. Om du blir änka kommer du att förstå.
Önska mig inte det! Vi har fortfarande inte betalat av huset.
En otrogen man är bättre än ingen man alls.
Där är hon.
- Säg inget till Takiko. - Så klart inte. Jag vet hur hon är.
Hon skulle bara börja bråka igen.
Jag glömde ett kuvert.
- Efter att jag bad dig så många gånger? - Därför letade jag efter ett.
Det finns aldrig en pappershandel när man behöver en.
Nej, kanske inte.
- Här är det. - Du köpte ett stort kuvert igen.
Det får plats en miljon i det.
Vi är hennes systrar. Det borde vara nåt enkelt.
Hon har rätt.
Det måste vara trevligt att var de som ger order.
- Vill du ha te? - Nej.
Här.
- Lägg det här. - Okej.
Det blir bra.
- Och så pengarna. - Ja, pengarna.
Pengar, pengar...
Räcker det med 10 000 yen?
- Det tror jag nog. - Räcker det verkligen?
- Den äldsta borde ge det. - Jaså? Okej.
Vänta. Våra namn.
- Spelar det roll? Det är från oss alla. - Det var från oss tre sist också.
- Men Sakiko tackade bara dig, minns du? - Jag sa att det var från oss alla.
Du kanske sa det väldigt tyst?
VI skriver våra namn. Penna?
- Strunt i det. - Nej, vi gör det ordentligt.
Det gick fort.
- Hade du en redo? - Så klart.
- Du är alltid så väl förberedd. - Jag är glad att vi är här.
- Det är svårt att gå in ensam. - Skriv längre ner.
- Va? - Lämna plats åt bandet.
- Vad... - Annars täcker det texten.
- Nu är det ändå för sent. Jag är klar. - Visst.
Var det mitt fel?
- Om du inte hade varit så girig... - När har jag varit girig?
Dina pälsar och dina diamantringar...
Allt var saker som han köpte åt mig.
- Du har... - Jag har aldrig bett honom om nånting.
Han sa att det motiverade honom.
De döda talar inte. Du kan säga vad som helst nu.
Vad var det du sa, svärmor?
Va? Hur kan du säga nåt sånt? Din son lever fortfarande!
Säg inget som kommer att bringa olycka.
Den han ville skämma bort allra mest var dig, svärmor.
Han pratade om vilket hårt liv du hade levt.
Hur hans pappa dog ung, och att du var ensam med barnen.
Du hade aldrig gått på varma bad eller på en restaurang.
Pengarna som han vann skulle ge dig ett bättre liv.
Jag bad aldrig min son att bli slagen så att jag kunde leva ett liv i lyx.
Du vet att det inte är sant.
Du skröt inför alla dina buddistvänner.
- Inte lika mycket som du. - När skröt jag?
- Du visade upp dig inför dina systrar. - Jag trodde att det gjorde honom glad!
De såg alltid ner på honom.
Borde jag inte ge honom en chans att säga "Se på mig nu"?
Om han hade slutat då hade det här aldrig hänt.
När är "då"?
Va? När?
Du vet att han inte mådde bra.
Du visste, eller hur?
Du visste, men du lät honom göra det ändå.
Du skrämmer mig verkligen.
Om bara Hide inte hade träffat dig...
Ja?
Kom in! Ni kom allihop.
Det är vi, de tre musketörerna.
Åh... God dag.
Tack för att ni tog er tid att komma.
- Kan du hämta lite varmt vatten? - Va?
- Det behövs inte. - Får jag inte dricka te med mina systrar?
- Snälla? - Visst.
- Ursäkta mig. - Nej, ursäkta oss.
Välgångsönskningar. Från alla tre.
Är önskningar fyrkantiga nu för tiden?
- Tack. - Ingen orsak.
Jag tog med runda önskningar också. Om du behöver mynt.
Där körde du över oss.
Det är därför du är läskigast, Makiko.
- Du ska alltid vara bäst. - Vad menar du?
Jag uppskattar det. Man behöver mynt på sjukhus.
- Du verkar må bra. - Ja, jag mår toppen.
Jag har nog aldrig mått bättre.
Hide! Mina systrar är här!
- Hör han oss? - Han kanske hör människors röster.
Slå er ner. Känn er som hemma.
Här!
Tack.
Människor är verkligen konstiga varelser.
Inte ens de bästa läkarna kan säga om man klarar sig eller inte.
Han kan förbli så här...
Är det dagens tidning? Nåja.
Men ingen kan säga att han inte plötsligt vaknar upp en dag.
Otroligt, va?
Till och med nu fortsätter håret växa,
och hans tånaglar växer nästan fortare än förut.
Hans kropp använder ingen näring, så den går till...
Tsunako...
Hans naglar är inte smutsiga.
- Nej, jag... - Jag tvättar honom varje dag.
De är inte döda naglar. De är en levande mans naglar.
- Jag menade inte... - Takiko har alltid varit besatt av hygien.
Som liten skrek hon om hon såg hår eller naglar.
- Ja, det gjorde hon. - Ni vet hur det är med krabbklor, va?
- Krabbklor? - Ja. Inte de som är tomma.
De som är sprängfyllda med kött. Det är så jag känner mig just nu.
Jag har aldrig känt mig lika mycket som man och hustru.
Han kommer ju inte att lämna mig.
Han är alltid vid min sida.
En sprängfylld krabbklo, va?
Är ni sprängfyllda med kött?
Jag är verkligen det.
Tack vare er.
Och du, Takiko?
Sprängfylld, så klart. Hon är ju nygift.
Med de där långa benen är hon en kungskrabba värd 5 000 yen.
- Är inte de frysta? - När man kokar dem spelar det ingen roll.
Mamma...
Om du nånsin är ledsen...
...ska jag få dig att le.
Om du har ont, ska jag göra det bättre.
Om nån försöker köra över dig, ska jag köra bort dem.
Förstår du?
Tack.
Jag undrar...
...om jag får leva så länge att jag får se dig bli mamma.
Sakiko?
Fru Jinnai?
Här borta.
Tack för all hjälp.
Ni har inte betalat sjukhusavgiften än, eller hur?
- Jag kan ta med pengar imorgon... - Det kan finnas en plats i ett delat rum.
Ett delat rum?
Enskilda rum blir dyra.
Ett delat rum kanske är bättre på lång sikt.
- Det kan bli en annan stämning också. - Ja.
Dra inte.
- Där. Du log. - Nej.
Jo, det gjorde du.
- Ser du? - Var försiktig.
Det här var gott.
Vad har du där? En teckning?
Får jag se?
"Min..."
"Min pappa."
Blir inte din pappa arg för det här?
Din nya pappa?
Vad är det?
Jag har ingen ny pappa.
Va? Vad sa du?
- Jag har ingen ny pappa. - Va?
Mamma sa att jag inte fick säga det till dig.
BUTIKEN STÄNGER
Ursäkta, den är öppen.
Ursäkta, den gapar öppen.
Va?
Jaha, förlåt.
Nej, jag menar...
Va?
Åh, nej. Så pinsamt.
Jag skäms så...
Mår ni bra?
Ursäkta, mår ni bra?
- God kväll. - Det känns bättre att prata om det.
Jag säger åtminstone det till mina elever.
Elever?
- Är ni lärare? - Ja.
Högstadiet?
- Nej. - Gymnasiet?
Högskolan?
Lågstadiet?
"Det var en gång en man som hette Gengoro."
"Gengoro hade en väldigt märklig trumma."
"Om man slog på trumman och sa 'Näsa, väx'...
...så växte näsan."
"Men trumman kunde bara användas...
...för att göra andra människor glada."
Vad hade Gengoro för slags trumma?
En väldigt märklig trumma.
Vad var det som var så märkligt med den?
Om man trummade och sa "Näsa, väx", så växte näsan.
Ja, det stämmer.
Känns det verkligen bättre att prata om det?
Ja.
- Kan jag ta med två portioner hem? - Två portioner att ta med.
Er fru tycker om ål och ägg, eller hur?
Ja.
- Jag lägger i lite extra. - Tack.
Jag har inte sett honom le så där på väldigt länge.
Er pappa växte väl också upp utan en far, eller hur?
- Han måste se sig själv i den där pojken. - Än sen?
Borde jag förlåta honom? Garnet.
Nej, det var inte så jag menade.
Du tar alltid hans parti.
Men...
- Det påverkar väl inte dig? - Nej, men...
Så varför blir du så arg?
Det där leendet. Varför kan han inte visa det hemma?
Log han nånsin åt min mamma? Knappast.
Är alla män såna?
Nej. Inte jag. Jag kommer alltid att visa dig mitt största leende.
Mitt största leende. Räcker inte det?
Är det han?
Ja!
Jag har bara ätit löpande band-sushi på sistone.
- Det blir för torrt. - Precis.
Därför tittar jag alltid på tonfisken från olika vinklar,
för att se att den är helt färsk.
Kom, nu äter vi.
- Men ni då? - Jag har redan ätit.
- Då så. Tack för maten. - Javisst.
Det här kommer inte från sushistället i närheten, va?
Nej.
- "Ogizushi." - Vilken ska jag börja med?
- Ligger det i Hiroo? - Jag börjar med de vita.
Mamma gillade väl det stället? Vem var du där med?
Jättegott.
Jag skulle väl inte äta med djur, eller hur?
Är det här... flundra?
- Nu sätter han i halsen igen. - Nej, jag...
- Jag trodde att du skulle kasta den. - Varför skulle jag göra det?
- Pappa! - Vad är det?
- Det här gör inte att jag förlåter dig. - Takiko!
Du får äta sushi med vem du vill, men gör inget som mamma inte skulle gilla.
Ja, jag vet.
Jag vet att du låter oss bo här, men jag säger ändå vad jag tänker.
Visst.
Är den marinerad?
- Det är halvfet tonfisk. - Är det?
- Dränkte du den i sojasås? - Kanske.
148 yen per styck...
Pappa är verkligen sen. Undrar vad han gör.
Glödlampor...
Brukar pappas möten hålla på så här sent?
Distrahera mig inte hela tiden. Då tappar jag räkningen.
Två 60-wattslampor...
- Pappa är verkligen väldigt sen. - 190 yen.
P som i: "Pappa pallar inte komma hem."
M som i: "Mamma märker ingenting som sker."
Y som i: "Yoko har faktiskt ingenting med det att göra."
För många stavelser.
Jag har aldrig varit bra på haiku och sånt.
Gasräkningen...
Visst vore det häftigt
om nån uppfann en maskin som gjorde att man såg vad andra gjorde?
Va?
Till exempel...
Vad gör pappa just nu?
Han är antingen på ett möte eller på en bar.
Nej, det stämmer inte. Han är med nån.
Det verkar inte vara en man.
Jag tror att det är nån jag känner.
Sluta.
- Varför det? - För att jag säger det.
Får jag inte fantisera fritt?
Människor har gått på månen, så varför kan ingen uppfinna en sån maskin?
- Du är verkligen korkad. - Hur så?
Om du kan se dem kan de se dig.
Ja, det är klart.
- Vill du att nån kikar på dig i badet? - Aldrig i livet.
Ser du?
Jag tror att din bror är den klokare av er.
- Jag antar det. - Men han har urusla betyg.
Du, den var min!
- Nej! Försvinn! - Vänta!
- Ta en egen! - Det finns inte mer!
- Håll dig borta! - Aldrig.
- Åh, så gott... - Jag hatar dig.
Okej, ta den då. Jag är en väldigt snäll storebror.
Tack. Åh, så gott.
- Bara en tugga? - Aldrig i livet!
"Och sen, långt där nere...
...såg han en klarblå sjö."
"Gengoro gav ifrån sig ett skri...
...och fick svindel."
"Han föll...
...hals över huvud...
...från högst upp på himlens bro."
Ursäkta oss!
Ursäkta?
Är herr Takezawa här?
Herr Takezawa?
Ni har besök, herr Takezawa!
Vad gäller det?
Vi kom hela vägen hit, så du kanske kan följa med ut?
Va?
Vi vill att du följer med till Sakiko.
Jag har redan sett honom en gång.
Hon mår inte så bra. Hon behöver muntras upp.
Att se dig skulle muntra upp henne.
Är du upptagen?
Nej, det är inget viktigt som händer här. Ingen skulle märka om jag går.
- Ska vi gå, då? - Ja.
Ett ansikte?
Oj! Ni skrämde mig.
- Det är vi som har blivit skrämda. - Va?
Vad tusan är det här?
Det är för att få tur.
- Tur? - Ja.
Sköterskorna lärde mig det.
Titta.
Om ansiktsuttrycket ändras betyder det att han rör på fötterna.
- Oj. - Jag tänkte att det kanske skulle le.
Tack.
Upp med hakan, pappa.
Va?
Om en man hamnar här, är det över.
Låt inte mina systrar knäcka dig.
- Vad ska det betyda? - Va?
Ja?
Jag kommer!
Vad håller jag på med?
Hallå? Fru Satomi.
Ursäkta, jag är Tsunako Mitamuras granne. Är detta hennes syster?
Ja, jag är hennes lillasyster.
Er syster har försökt begå självmord med sin älskare, med hjälp av gas.
Självmord?
Med den där mannen som brukar komma hit. Det är fruktansvärt.
Jag tyckte att jag kände en doft av nånting...
Ursäkta? Jag är Tsunako Mitamuras syster.
- Är hon...? - Där borta.
Tack.
Tsunako?
Säg inget dumt som att det var ett självmordsförsök. Gasslangen var lös.
Jag förstår.
Det var en olycka.
Lustigt, eller hur? Skratta så mycket du vill.
Det är inte det.
Dina fötter.
- Va? - På fotsulorna.
Dina fotsulor.
Jaha, det.
När jag hade sett det ville jag själv prova.
Du har verkligen en ung själ.
- Jag trodde inte att jag skulle hamna här. - Sjukvårdarna blev säkert förvånade.
En patient med ansikten på fötterna.
Hur mår han?
Välkommen tillbaka.
Jag tror att jag är förkyld.
Förkyld?
Jag har ont i huvudet och känner mig frusen.
Kan du ha feber?
Nej, låt bli. Att ta tempen får inte ner den.
- Ta lite medicin, då. - Jag behöver bara sova.
Se upp!
Va?
Nästa gång, ta på dig ett par som ser likadana ut inuti.
Va?
Dina strumpor.
Jag vet inte var du tog av dem, men den här är ut och in.
Låt dem vara!
Vad gör du?
Är det nåt slags amulett?
Det är inget.
Vad är det för amulett?
Vänta, det är inte...
Det är ingen amulett.
Jag somnade när jag var full, och nån tjej ritade det som ett spratt.
Jag trodde att bara unga människor gick ut och drack i Ginza.
Va?
Unga människor ritar inte sånt här.
Den som gjorde det måste vara riktigt gammal.
Jag tar gärna förkylningsmedicinen nu.
Ryser du, eller?
Ja. Lite.
Jag fryser verkligen. Och jag har ont i huvudet.
Jag måste sova.
Sömn är det enda som hjälper.
Ett sjukhusbesök?
- Ja. - Båda?
Jag är den enda som inte har varit där.
Ja, men...
Du minns ju vad som hände.
- Trots det... - Dessutom...
Att gå dit nu...
...när omständigheterna har förändrats... Vad kommer Sakiko att tänka?
Det spelar väl ingen roll? Jag tillhör familjen nu.
Han är... min lillebror.
Okej.
Då går vi väl.
Ja.
Tack.
För vad då?
Inget.
- Hallå? - Är det hemma hos familjen Jinnai?
Ja. Vem är det?
God kväll.
God kväll. Vem är det?
Det låter som herr Jinnais fru.
Tack för härom kvällen.
"Härom kvällen"?
När du hade gått tyckte jag att du såg bekant ut. Jag kollade en sporttidning,
och där såg jag mästaren Hidemitsu Jinnai.
Vem är det?
Jag sa ju det. Från härom kvällen.
Jag är rädd att jag inte förstår.
- Varför ringer ni? - Jag hoppades att vi kunde komma överens.
En miljon yen blir bra.
Hallå? Toyoko?
Toyoko?
Toyoko!
Tusan också.
- Var har du varit? - Jag tog bara en liten promenad.
Det är ganska kallt, men det är fint på morgonen.
En märkpenna?
Tack och lov att du mår bra.
- Det här kunde ha varit en begravning. - Vi hade diskuterat altarstorlekar nu.
- Jag tycker att vi borde bo tillsammans. - Tillsammans.
Jag hade tänkt hyra en lägenhet när vi gifter oss.
Du borde flytta in hos oss.
Just det, de här var en gåva, men...
Det är din favorit, Makiko.
Oroa dig inte. De luktar inte gas.
Vem vet vad som kan hända.
När Masaki erbjuder sig, borde du inte låta honom göra sin plikt som din son?
Jag uppskattar din omtanke, men det är tio år för tidigt.
- Tio år? - Tio år?
Jag vill inte bli behandlad som en gammal dam.
Just nu föredrar jag att bo ensam.
Dessutom tjänar jag tillräckligt för att försörja mig.
Är det fel?
Nej, det är inte fel, men...
- Men ändå... - Ugnen!
Jag skaffar en elektrisk ugn. Okej?
Visst?
Tack för maten.
De är verkligen goda.
Ät nu.
Bussen är försenad.
Ja, den borde ha kommit för tre minuter sen.
Tack för idag.
Jag är glad att det inte var mer än så.
Men du hade inte behövt ta med Takao. Det är pinsamt.
Han sa att han ville komma. Han tycker om att bestämma.
Dessutom är han galen i dig.
- Va? Är det sant? - Det vet du mycket väl.
Jag var aldrig hans typ från första början.
Men jag råkar tycka om ditt ansikte.
Jag blir glad, även om det bara är smicker.
När jag vaknade i sjukhussängen igår var ditt ansikte det första...
Jag är ledsen att vara en besvikelse. Du hade föredragit herr Burköppnare.
Där har du fel.
Jag blev lättad. Jag blev glad att det var du.
På allvar?
Ja.
- Tsunako? - Ja?
Är det säkert att du inte...
Bussen kommer aldrig.
- Ska vi gå till stationen? - Nej, det är ingen fara.
Jag har inget emot sånt här. Det är som om...
...jag tycker om att vänta.
Mamma?
- Nu går vi hem. - Var är pappa?
Pappa... kan inte komma mer.
Jaha...
Jag är hemma.
Välkommen hem.
- Är nåt på tok? - Det var nån som ringde.
- Vem då? - De bad dig ringa så snart du kom hem.
"Yaguchis bokhandel"?
- Sa de inte varför? - Nej.
Jag är hemskt ledsen!
Jag vet att det inte räcker att betala det hon är skyldig, men...
Jag ska inte göra en stor sak av det här.
Jag svär att hon aldrig har stulit nånting i hela sitt liv.
I det här jobbet lär man sig skillnaden på impulser och förhärdade brottslingar.
Det kommer inte att hända igen.
Du har blivit längre.
Ja. Snart är jag längre än du, mamma. Du har säkert inte märkt det.
Jag är ledsen. Jag har varit så upptagen med er pappa...
Vad hände? Varför gjorde du det?
- Vet du inte det? - Va?
Om jag pratar, kan du också prata då?
Va?
Prata med nån.
Om vad då? Med vem?
Med mig! Om allt.
Jag kan inte göra det.
Du kan inte hålla allt för dig själv.
Jag vet aldrig vad du tänker.
- Du måste kika så här, va? - Ja.
- Om du blir som mormor är det för sent. - Du har rätt.
- Jag vet inget om du inte berättar. - Jag förstår.
Gör bara inte om det här, okej?
Visst.
Vi är hemma.
Vem är här? En gäst?
- Ja. Det är hon. - Förlåt att jag stör.
- Vem? - Tenniskvinnan.
- Vill ni hellre ha kaffe eller svart te? - Nej, grönt te går bra.
Jag ska gifta mig i mars.
- Gifta er? - Ja.
- Med vem? - Ingen som ni känner.
Vet min man?
Jag har inte berättat för honom än.
Jaså?
Jag skulle vilja att ni blir våra äktenskapsmäklare.
Äktenskapsmäklare?
Jag vet att ni har misstänkt mig.
Det känns konstigt att förneka det.
Men att sluta medan misstankarna fanns kvar kändes inte heller rätt.
Så ni ska gifta er.
Är det sant?
Är ni misstänksam mot det också?
Jag ber er att vara äktenskapsmäklare för att skingra alla missförstånd.
Jag var övertygad om att det var er min man träffade.
Hade jag fel?
Ja.
Om ni säger att det inte var ni...
Vem är det då?
Det är som en deckare.
Verkligen.
När det gäller det... Var snäll och fråga herr Satomi själv.
Finns det verkligen en annan kvinna i hans liv?
Jag är hemma.
Välkommen hem.
Du tog inte in tidningen.
Sen som alltid, eller hur?
Du...
Det här låg på golvet.
- Kan du lägga den där åt mig? - Javisst.
Var har du varit så länge? Hemma hos din kvinna?
Vad heter hon? Hurdan är hon?
- Sluta. - Jag vet att du har nån.
- Berätta åtminstone hennes namn. - Du...
Jag tänker så mycket på det att jag snattade i affären idag.
Snattade? Du?
Jag lade konserver i väskan utan att inse det.
Ananas och päron.
Vilken affär?
Hibari. Jag blev förhörd av en ung man och en man i 50-årsåldern.
Jag sa att min man har en älskarinna,
och att jag inte står ut med att vara hemma, och de förlät mig.
- Jag är inte otrogen. - Du ljuger.
Varför ber du inte herr Katsumata undersöka saken?
Jag har aldrig varit intresserad av forskning.
Hon var här precis.
"Hon"? Vem menar du?
- Vem tror du? - Jag frågade dig.
- Finns det så många att du inte kan gissa? - Sluta. Det var inte så jag menade.
Keiko Akagi.
Jaha? Vad ville hon?
Sakiko!
Sköterskan sa att du var här ute.
Mår du bra?
Jag gjorde nåt dumt.
Nu vet jag inte vad jag ska göra.
Varför berättade jag om mina djupaste känslor... för en främling?
Varför lät jag honom ta min arm och gick med honom?
Jag vet inte ens själv.
När det var över hittade jag på anledningar.
När ni kom på besök den där dagen...
...försökte jag verka oberörd.
Egentligen...
...var jag helt förkrossad, och jag ville bara gråta.
Jag tvingade mig själv att verka ädel.
Men att se honom ligga där gjorde mig bara arg.
"Är det här allt du kan?"
"Är det detta du vill?"
Det var kanske det jag ville säga.
"Jag är ute och gör dumheter, ska du veta."
Men allt det där är bara undanflykter.
Egentligen var det nog så att mina känslor...
...och min kropp...
...svalt, båda två.
Du behöver inte säga mer.
Jag tar hand om det.
Va?
Det borde inte vara du.
Det här händer bara en gång.
Ja, jag förstår.
Va? Vilka är ni?
- Ursäkta... - Lyssna på vad hon har att säga.
Vänta...
Vad är det här? Släpp mig.
Det finns inget att vara rädd för.
Han var mästare förut, men nu är han bara... ett levande lik.
Vänta.
Min syster smeker hans händer och pratar med honom med glad röst,
precis som när han levde.
Hon hoppas att han ska svara.
- Titta noga. - Nej, jag...
Om det här ansiktet ler betyder det att han har rört på fötterna.
Min syster sa det.
Det hade varit lättare om han var död.
Först skulle hon gråta, men sen skulle hon ha hopp om framtiden.
Men han lever.
Han kanske lever i tre eller fem år till. Är inte det outhärdligt?
Om jag gick omkring i staden på natten och en charmerande man tog tag i min arm...
Till och med jag...
Jag skulle också följa med honom.
Om du ska hota nån, hota nån som har det bra!
Om du ska idka utpressning, hitta nån som kan betala!
Men att ge sig på nån som gråter för minsta lilla...
Nån som kämpar för att överleva... Du är vidrig!
Takiko!
Mamma strödde alltid saltet från högre upp.
- Va? Så här? - Nej, inte så.
- Så här! - Nej, inte så. Så här!
- Är du säker? - Högt uppifrån.
Hjälp till, Sakiko!
- Nej, tack. Mina händer börjar klia. - Visst. Låt bli, då.
Det blir godare med mer kelp.
- Du har rätt. - En till?
- Ja, en till. - Okej.
- Här kommer jag med te. - Tack.
- Här. - Tre till.
Tre till?
- Takiko? - Ja?
Du borde vila lite.
För barnets skull.
- Det går fint. Det är bra att vara aktiv. - Av formen att döma är det en pojke.
- Hur ser du det i den här kimonon? - Jag ser det på ditt ansikte.
Det där är bara skrock.
- Lite te. - Tack.
- Du ser ut som din mamma när du gör det. - Det är bara kimonon.
Här.
- Den är ju en minnessak. - Pappa har rätt. Hur ska jag säga...
- Du ser - Som en hemmafru.
- Sakiko! - Det var inte jag.
Det viktigaste är att du har det bra.
- Herr Katsumata är säkert snäll mot dig. - Eller hur?
Jag antar det. Han lagar ju frukost och middag åt mig.
Säg det så att min man hör.
Ja, men... män kommer bara hem och är snälla när de känner sig skyldiga.
Stämmer det?
Nej, det är inte så för mig.
Herr Katsumata är annorlunda.
- Men när de köper pälsar... - Eller tar med sushi hem...
Hallå? Hejsan.
Hur är det? Mår du bra? Ja.
Ska jag lägga i kålen nu?
- Det behövs mer salt. - Ännu mer?
Om det är för lite ruttnar det.
Jag förstår inte om de fyra tycker om varandra eller inte.
Va? Jaha...
Titta, Takiko.
- De är asura, eller hur? - Va?
- Kvinnor är som asura. - Asura?
Asura är indiska gudomar.
På utsidan symboliserar de alla dygder, men de talar också gärna illa om andra.
- Sa ni nånting? - Sa ni nånting?
Nej, det var inget.
- Han sa att vi är asura. - Nej.
- Vad är det? - De är gudar.
- Så dumt! - Vi måste nog se upp.
- Va? - Har ni nåt att säga?
- De säger elaka saker om oss. - Eller hur?
Svärmor! Jag tror att ansiktet log.
Titta! Ser du?
Titta.
Det log!
- Det log! - Hide!
Tack och lov!
Hide log!
- Så vacker ni är. - Tack.
Gratulerar, Keiko!
Du är så vacker, Keiko!
Och nu, mina damer och herrar,
ska de nygifta ta med sig kärlekens låga,
och gå runt och tända ljus vid varje bord.
När det gäller... du vet...
...kvinnan som du träffar.
Bara så du vet så tror jag dig inte.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu