Бачиш Велику Ведмедицю?
Вище дивись. Он ті дві зірки вздовж тієї самої лінії.
- Наче ручка сковорідки. - Ага.
Ще вище. І перша зірка, яку ти бачиш.
Добре, зрозумів.
Ось вона. Це DX3906.
Це не DX3906.
Це вона. У «Зірки — наше майбутнє» мені показали її у телескоп.
Та ні, це не вона.
Вона. Щойно надійшли документи,
я звірився з даними МАС.
Дідько, я помилився з паралаксом?
Чуваче, звідки мені знати, де ця DX3906?
- Та ти довбаний козел. - Ні.
Це DX3905.
Ну ти й сволота.
От чорт.
Далеко вона?
Чотириста один із половиною світлові роки.
Уяви, яке світло випромінює зірка Джин.
Коли воно дістанеться сюди, Сан-Ті теж тут будуть.
Не псуй усього.
Вона якась червонувата.
Тому я її вибрав.
Її видно неозброєним оком.
Хочу, щоб вона глянула в небо й сказала:
«А он та — моя».
Приємно робити ці божевільні речі?
Витратив 19 мільйонів...
Дев'ятнадцять із половиною.
І так, це приємно.
Не знайшов кращого їм застосування?
Та ні.
Міг би їй сказати, що це від тебе.
- Я їй не скажу. - Якби сказав...
- Не скажу. - Ти ж не знаєш.
І ти їй теж нічого не скажеш.
Ти б іще до присяги привів...
Пообіцяй: ти ніколи їй не скажеш.
Як скажеш, друже.
Вілле.
Вілле? Агов. Отямся, друже. Ну-бо. Прокидайся.
Вілле? Вілле!
ПРОБЛЕМА 3 ТІЛ
Ти зараз там? Як він?
- Усе добре. - Он як?
Та навіть краще, ніж добре.
Вілле, поглянь.
Дивися, хто тут. Він зараз під кайфом, як Віллі Нельсон.
Ти під кайфом, як Віллі Нельсон.
Привіт.
Привіт, Джин.
Привіт, Вілле.
Як почуваєшся?
«Гострої небезпеки немає».
Так сказав лікар.
«Гострої небезпеки немає».
Багато людей може цим похвалитися?
Точно не я.
Палата тут дуже крута. Чорт.
- Поглянь на це. - Не чіпай.
- Овва. - Дивись.
- Усе моє. - Це потрібно.
- Відпочинь, добре? - Так.
Ти відпочинь.
Гаразд, друже. Вона відпочине.
Ми трохи побудемо тут. Може, подивимось «Ріка й Морті».
- Клас. - Отже...
Приїзди, коли зможеш.
Так, приїду.
Дякую, Соле.
До зустрічі.
Тобі щось прийшло.
Щоб мене. Хіба вони не до біса дорогі?
Неясно від кого?
Ні.
Гадаю, у тебе було чимало заможних залицяльників.
Аякже.
Але не з такими грошима.
Таких я не знаю, був лише Джек.
Може, Вейд подарував.
І навіщо б йому це?
Подобаєшся йому.
- Та ну годі. - Ні, тобі годі.
Джин, здається, ти заперечуєш, наскільки це дивно.
Це хіба дивно?
Цього місяця — десь на 28-му місці з дивності.
Відкоригуй своє сприйняття дивного.
Якийсь божевільний багатій купив мені зірку або це чийсь прикол.
Майже напевно це чийсь прикол.
Ніколи цим усім перейматися.
Дурня якась. Зірки нікому не належать.
Але згідно із цими документами,
ти законна власниця зірки номер DX3906.
Доктор Деміхов уже багато років досить добре
зберігає життєздатність організмів в екстремальних умовах.
Докторко Чанґ?
Є що сказати?
Ну...
У нас сумніви, чи нам тут місце.
На 1% швидкості світла
скільки часу зонд летітиме до флотилії Сан-Ті?
Двісті років.
І що станеться за цей час із пасажиром зонда?
- Смерть. - Ну бачите?
Ви повинні тут бути.
Це була довга боротьба з багатьма невдачами, але ми це зробили.
Він живий?
Він не мертвий. І не живий.
Він десь посередині.
Уже місяць.
Довго він може таким лишатися?
Скільки ми схочемо.
Клітини Колі наповнили антифризом і кріопротектором
і охолодили його до мінус 150 градусів.
Життєдіяльність уповільнилася в 1000 разів, але не зупинилася.
Якщо для Колі це спрацює, то й для людини також.
Привіт, Колю.
Обережно.
Привітайся, Колю.
Молодець.
Відмінно.
Колю.
Торкнися помаранчевого квадрата.
Ні, поки що ні.
Тепер торкнися кола із чотирма квадратами всередині.
Чудово, ти такий молодець, Колю.
Це звичайний побічний ефект.
Ось він.
Наш квиток до кінця світу.
Експрес Судного дня щойно під'їхав до станції.
Можете стати в чергу за мною.
Я думала, це для пасажира зонда.
А гібернація — для вас?
І якнайшвидше.
- Хто ж тут керуватиме? - Я.
Виходитиму на тиждень у рік виправити факапи,
навідаю маму, найму чи звільню людей, сходжу на Вімблдон, а потім назад.
І так 400 років?
Хтось має зустріти їх тут,
і треба підтримувати план.
Можете навчити когось керувати «Сходами».
«Сходи» — це проєкт, а не план.
Це й вам до снаги.
Десятки людей могли б контролювати проєкт.
План — лише одна людина на Землі.
На Землі? Це занадто.
Арістотель вважав фальшиву скромність зарозумілістю.
А ще вважав, що каміння падає, а не злітає, бо любить землю.
Чому лише ви? Чому не інші?
Ніхто не впорається.
Що це за такий дивовижний план, з яким упораєтеся лише ви?
Тільки вперед.
- Не знаю, про що це. - Знатимете у свій час.
Майбутнє не таке далеке, як раніше.
Не для нас.
Зонду «Сходи» потрібне вітрило.
Це нановолоконне плетіння, а не єдина нитка, як того разу.
Це набагато складніше.
Має бути стійкість до жару й навантаження,
а волокна мають приєднати вітрило до зонда і...
І ти це можеш зробити?
Так, я це можу.
Добре, що ти тут.
Знаєш, чому я почала тут працювати?
Люди, яких я бачила навколо себе, сім'я моєї матері...
Я бачила, що з ними зробив світ.
Я хотіла створити щось для них.
Та опинилася не на тому боці.
Ти на правильному боці.
Скоро нам доведеться вибирати:
полетіти геть або померти.
Чотириста років — це скоро?
Це лише мить.
А без того, що ми робимо, вибору взагалі не буде.
Ми будуємо щось для всіх, майбутнє.
Ти в це віриш?
А ти ні?
Я б хотіла. Інколи навіть думаю, що це можливо.
Але іноді я думаю, що людей, яких дурять, так і будуть дурити.
Вони завжди будуть останніми.
І ніхто з них нікуди не полетить.
Вілле?
Вілбур?
Вілле, ти мене чуєш?
Вілле?
Ти в нормі, сонце?
Як ти знала, що я тут?
З нами зв'язалися з лікарні.
Роксан — твоя найближча родичка.
Як ти?
Ну, я помираю. Так що так.
Давно не бачилися.
Так. Знаю, і нам дуже прикро.
Чесно.
Знаєш, Вілле, через мою роботу ми поїхали до Іспанії, а потім до Дубаю.
Не сподобалося за кордоном?
У світі цифрового маркетингу все дуже швидко стає політичним.
Тут справа не в навичках. Питання в тому, чи ти в грі.
Так, мабуть, те саме й у твоїй сфері.
У фізиці абощо.
Ти завжди був найрозумнішим.
Тому мама з татом відправили тебе в державну школу, університет і ще один.
Але ти так і не потрапив туди, де мав би бути, бо ти не в грі.
Я саме там, де й мав би бути.
Я не пішов далі, бо не вистачило розуму.
Тобі вистачало розуму зробити майже будь-що.
Ти міг би працювати в місті,
відкрити власний бізнес. Ти був найрозумнішим.
Я ж не вчила фізику.
Мені довелося працювати офіціанткою, секретаркою і...
Що ж...
Ми хочемо створити сім'ю, Вілле.
Хочемо купити будинок.
Слухай, наші стосунки не мали б бути такими.
Я це знаю і визнаю: моя провина в цьому теж є.
Те, що з тобою сталося, несправедливо.
Це тупо жахливо.
Але це сталося.
І ти сам кажеш, що помираєш.
Ми прийшли попросити тебе, оскільки у тебе нікого немає...
Хто сказав, що в мене нікого немає?
А хтось є?
Можливо.
- А якщо я когось кохаю? - Хто б вона не була...
Може, це він.
Мені все одно, хто б це не був.
Якщо хтось і є, вони недовго з тобою.
А ми твоя сім'я, Вілле.
Може, не найкраща сім'я, але...
ми тут.
І те, що залишила мама,
має перейти нам.
Маєш рацію.
У моєму житті небагато всього було.
Я не знав взаємного кохання.
Усе, що залишила мама, твоє.
Я не торкнуся жодного пенні.
Для «Сходів» потрібно було 1000 бомб.
У нас є трохи більше 300. І це все.
Найменша капсула для гібернації важить більше тонни.
Щоб розігнати зонд до необхідної швидкості
з наявними засобами прискорення...
Він може нести менше двох кілограмів.
Це дуже маленька людина.
Людина — це візерунок, що постійно змінюється
в танці нейронів мозку.
І без цього людини не існує.
Але нам доведеться видалити мозок із черепної коробки.
Із цим вони б відтворили решту.
Якщо так, матимемо свою людину в них.
Перепрошую, то ми вб'ємо людину?
Це хіба щось нове?
Сан-Ті.
Привіт вам туди
й сюди,
де б не були ваші Софони.
Ви читали Вікіпедію,
знаєте все про Чингісхана, теорії змов, «Повість про Ґендзі»,
президента Болівії і Боба Сігера, але ви не знаєте, як це — бути нами.
Усе, чим ми є, — отут.
Те, що відбувається тут і тут, — це і є людство.
Хочете зрозуміти нас?
Треба дістати власними руками або щупальцями чи що-воно-там-у вас
сам об'єкт.
Не бійтеся, надішлемо розумного.
Вам потрібен той, хто розуміє людей які тут приймають рішення.
І щоб дізнався про вас.
Хтось, як-от люди в цій кімнаті.
Ну як?
Я полечу.
- А ти хто? - Едгар.
Не будь йолопом. Я кажу про серйозних людей!
Ну як, серйозні люди?
Хто хоче зустріти ворога?
Звісно, ніхто.
Є що втрачати, ви проти. Я б і не дозволив.
Ви надто цінні.
Але нам потрібен той, хто знає фізику, хімію, ракетобудування.
Той, хто готовий померти, може, і даремно.
Радше це буде той, хто вже помирає.
Є у вас такі знайомі?
Це, бляха, варварство.
Нам потрібен проєкт «Сходи».
Пропульсія, кріогеніка, матеріалознавство... Це наш крок на два покоління вперед,
навіть у разі провалу.
Щоб проєкт існував, потрібна причина,
а людина всередині...
Відрубана голова!
Людина всередині — це причина.
Ваш друг Вілл — ось причина.
Він дізнається те, про що нам стало б відомо,
лише після їхнього прибуття, надто пізно.
Тільки вперед.
«Тільки вперед»? Що це за дурне заклинання?
Про що б не дізнався Вілл, як він комусь скаже?
Він досить розумний.
Вони чують усі ваші слова. Їх не перехитрити, змови не буде.
Або він зможе.
- Не зможе. Він не такий. - Але я з ним поговорю.
Хтозна, що в тім мозку на півтора кг.
Не ви. Ви його не знаєте.
Саме так. І так само ані ви, ані Сан-Ті.
Тільки Вілл Давнінг знає Вілла Давнінга.
Що?
Я загадав число від одного до тисячі. Знаєте, яке?
- Ні. - Правильно, не знаєте.
І вони теж.
Мені треба подзвонити.
Не змушуйте його.
Звісно, бо він був би некорисний.
Ми скажемо йому відмовитися.
Так і зробіть.
- Скажімо відмовитися. Він послухає. - Тебе — так.
Я не потрібна.
Ні, потрібна.
Я не лишуся.
Я не повинна була працювати на жодного з цих людей.
Я облажалася. Треба це виправити.
Я їду.
До побачення, босе.
Це Вейд.
Чим можу допомогти, пане Вейде?
У мене новий проєкт, який вимагатиме участі всіх.
Усіх.
Ви маєте очолити його й підготувати всіх.
Я зайнятий, пане Вейде.
Так. Такі нині часи, що всі зайняті.
Розкажіть про ваш проєкт.
Ви колись чули термін «Хранителі думок»?
Зараза.
Викрадач сердець, еге ж?
Просто тисни на всі кнопки. Вивчи кілька комбінацій.
Що там у тебе?
Що таке «Велика втеча»?
Це мій бізнес. Мій з Еллі.
Усе як треба. Ми заснували приватну компанію.
Як ти це зробив? Адвокатам дав грошей?
Хлопець на YouTube пояснив. Зайди на сайт.
Ми готуємо презентацію.
«Безпечне майбутнє для ваших нащадків на Марсі
чи інших придатних для життя планетах».
І бренд-концепції на наступній сторінці.
Це...
Дуже гарний дизайн.
Шикарний, еге ж?
Хіба хтось утече у відкритий космос за 40 фунтів на місяць?
Це як пенсійний рахунок. Щомісяця вкладаєш гроші, вони ростуть,
а наступного місяця виростає більша купа грошей.
Ну-то й порахуй.
А ти порахував?
Готуємо кілька зустрічей.
Є такий собі Деніс Порлок, який зацікавився.
Він крутий. Пошукай. Деніс через і.
Це вражає, Редже, що ти все зробив сам.
Я вражений.
Справді?
Але це повна дурня.
Це несправжнє.
Поможи зробити справжнім.
Я не знаю як.
То все це відбувається насправді?
Бо якщо це і є реальність, мені нецікаво.
У будь-якому випадку, у новому світі, де ми живемо,
боюся, я не можу більше чекати.
Я хотів сказати вам особисто. Бо так чесно.
Я вдячна, Денісе. Дякую.
Звісно, ви все розумієте. У мене немає вибору.
Ми всі маємо вибір.
Мене ніколи так не гнітили бізнес-рішення,
але потенціал застосування в майбутньому...
Я роблю те, що маю робити.
Так-так, закінчуйте твіт.
Я роблю те, що маю робити.
Те, що мала б робити від початку.
І роботу я заберу із собою.
Це вам не належить, Оґґі.
Не належить.
І не мало б, так?
Ця робота може покращити життя найнужденнішим.
Вона нікому не має належати.
Вона має належати всім.
Боюся, це так не працює.
Працює, якщо я її віддам.
Дослідження, специфікації обладнання, масштабування, застосування —
усе вже на Вікілікс, арХів і ще дюжині відкритих платформ.
Ви не посмієте.
Уже все зроблено.
Цим не скористаються.
Інвестори компанії усе відсудять.
Їхні інженери перероблять лабораторний етап без вашої ІВ,
так вони оминуть порушення авторських прав.
Я і про це додала інструкцію.
Нічого не вийде.
Проти IBM вийшло. Як і проти Apple і Sony.
Але вперед. Судіться з усіма.
З урядами країн, що розвиваються.
Будете популярним.
Можливо, я почну з вас.
Потрапите у в'язницю.
Покваптеся з арештом. Маю рейс за три години.
Це ваш план щодо роботи всього життя?
Спалити все й піти напитися?
А це не для мене.
Але...
Це вона тобі подарувала?
Так.
А вона
не сказала, куди їде?
Ні.
Отже, це все насправді?
- Так. - Чорт.
Як це називається «Сходи до раю»?
Проєкт «Сходи». Так.
Звучить нереально.
Та все наче нереальне.
Велике Око в небі зве нас комахами.
Наукова фантастика.
Казки.
- Вона досі в тебе? - Авжеж.
Коли я її подарувала?
Після мого дня народження 10 червня 2015 року.
То в кого мене перетворить проєкт «Сходи»?
Щось на кшталт персонажу зі «Сплячої красуні»?
От що, усе дуже просто.
Скажи Вейду, що ти незгоден.
Один відсоток швидкості світла.
Це майже 3000 км/с.
Ти амбіційна, як завжди.
Ні, не я це придумала.
Я просто розрахувала.
А, то й усе.
Це було б неймовірним досягненням.
Історичним досягненням.
Так.
Так і буде.
Але ти не хвилюйся, бо ми знайдемо когось іншого.
Хто ще у вас є?
Варіанти є.
Моя головна перевага в тому, що я вмираю,
але будь-кого ви теж не відправите.
Тож...
Хто ще є?
На жаль, це таємна інформація.
А все інше, що ти сказала, ні?
Мені не можна про це говорити.
У вас більше нікого немає.
Якщо у вас немає пасажира, це не дуже й спрацює, так?
Ти завжди мала амбіції.
А я не міг.
Хотів, але не міг.
- Я не з того тіста. - Припини.
Усе гаразд. Я це прийняв.
Та тепер нам обом це до снаги.
Але не так.
Що?
Чому ти так дивишся?
Нічого.
Я тебе бачу.
Іноді під дією препаратів можна дійсно побачити людей.
Або, може, коли вмираєш.
Але я тебе бачу.
І я тебе люблю.
І все гаразд.
Скажи, і я цього не робитиму.
Усе гаразд.
«ТЕОРІЯ ГРИ: ПРОСТЕ ВВЕДЕННЯ» К. Г. ЕРІКСОН
«ПАРАДОКС ФЕРМІ. КОСМОЛОГІЯ І ЖИТТЯ» МАЙКЛ БОДІН
Це докторка Є.
Я знаю, ви не хочете мене бачити.
Але нам треба поговорити.
Вона загубилася.
А вам яке діло? Це ж комаха.
УЛЮБЛЕНА ДОЧКА ВІРА Є 1984–2024
Віра знала, що ви зробили.
Що ви їх покликали.
Їй не було сенсу вбивати себе через роботу.
Мабуть, вона натрапила, не знаю, на електронний лист, смс абощо.
Тоді почала копати.
Вона завжди казала, що ви найрозумніший.
Я старалася приховати це від неї.
Хотіла її захистити, але не змогла.
Вона була розумна, як і ви.
Вона все зрозуміла.
Ви її підвели.
Я підвела більше людей, ніж будь-хто.
Як ви можете із цим жити?
Мені недовго лишилося.
Чому ви не пішли керувати власною лабораторією, а працювали у Віри?
Я добре знав фізику, але ніколи не любив її.
Мабуть, тому я нічого не досяг.
Зрештою, усі ми й наші досягнення приблизно однакові.
А хочете, розповім жарт?
Отже, Ейнштейн помер.
Він опинився на небесах, і з ним була його скрипка.
Він дуже зрадів. Бо любив свою скрипку.
Більше, ніж фізику, навіть більше, ніж жінок.
Йому кортіло дізнатися, як добре він зможе заграти в Раю.
Він уже уявляв, що гратиме дуже добре.
Налаштовував інструмент, аж до нього спішить янгол.
Питає: «Що ти робиш?»
«Готуюся заграти».
«Не варто. Богу не сподобається. Він саксофоніст».
Тож Ейнштейн зупинився.
Він не грав, і йому було важко.
Він любив музику, а в раю більше майже не було чим зайнятися.
І точно, з висоти він почув саксофон.
Лунала «Take the A Train». Знаєте цю пісню?
Так, тобто я її чув.
Ейнштейн теж її знав. І він собі подумав:
«Я таки це зроблю. Я заграю з Ним.
Разом ми чудово звучатимемо».
Він почав грати «Take the A Train».
Тут саксофон замовк, і перед ним постав Бог.
Він підійшов до Ейнштейна й копнув його по яйцях.
Це боляче навіть у раю.
Потім він розтрощив улюблену скрипку Ейнштейна.
Вічність без музики.
Для Ейнштейна рай став пеклом.
А коли він корчився на землі, тримаючись за понівечені яйця,
до нього наблизився янгол і сказав: «Ми тебе попереджали.
Ніколи не грай із Богом».
«Ніколи не грай із Богом»?
Не сподобався жарт?
Ні, справа не в тому. Просто...
«Ніколи не грай із Богом».
Гумор — це дуже особиста річ.
Хтось розуміє, а хтось — ні.
Деякі жарти настільки приватні, що мають сенс лише для двох людей.
Але жарти важливі.
Без них ми б не вижили.
Хіба ви не згодні?
Я мушу йти.
Бувайте, Соле.
Сподіваюся, мій жарт не завдасть вам проблем.
Тести ви склали добре — як когнітивні, так і інформаційні.
Це й не дивно.
І останнє —
одна формальність.
Клятва вірності.
Ви маєте це підписати.
«Віднині я клянуся, що всі мої зусилля
будуть спрямовані на підтвердження моєї вірності людству
відтепер і назавжди, і ця моя відданість буде вищою за будь-які інші.
Я ніколи свідомо не вчиню жодних дій
і не розголошу інформації, яка може завдати шкоди людству в цілому».
Ні. Я це не підпишу.
Чому ж?
Бо я не відчуваю жодної відданості людству.
То чому ви на це погодилися?
Я ж усе одно помру, так?
Хтозна?
Може, вони виявляться кращими за нас.
Навіщо мені присягатися на вірність нам,
якщо вони можуть бути кращими?
Вони загарбники.
Вони летять нас завоювати. Швидше за все, знищити нас.
Так кажуть.
І ви не хочете цьому запобігти?
Джин вважає, що так треба.
І я їй довіряю.
Якщо треба підписати присягу на вірність їй, я готовий.
Але всьому людству?
Ні.
Дякую за ваш час, пане Давнінгу.
Ви ідеально підходите.
Ми скоро зв'яжемося щодо подальших дій.
Агов!
Чому підходить? Він не підпише присягу.
Бо треба саме не «наша» людина.
- А як дійсно не наша? - Знаю. Може бути не нашою.
Тому вони дуже постараються його забрати.
Очікується, що цьогорічний рій цикад у США
налічуватиме десятки мільярдів...
Крем наче чарівний.
Ой, справді? Чудово!
Так, він дуже добре зволожує...
Джуліє, можеш для мене нарізати моркву кубиками...
Отак?
Вітаю, Тетяно.
Я чула, що ви більше з нами не говорите.
І що ви дозволили вбити Еванса.
Ми більше не говорили з ним.
Але з тобою ми ще говоритимемо.
Та що я таке?
Я ніхто.
Комаха.
Ми точно знаємо, хто ти.
Ти частина дечого набагато більшого за себе.
Ти частина нас.
І ти нам потрібна.
Пасажири рейсу «Cathay Pacific» до Пекіна
номер CX252 запрошуються до посадки.
Просимо пасажирів підійти до виходу С11.
Вітаю, я докторка Є.
Вибачте, ми знайомі?
Я змінила місце, щоб ми могли сидіти разом.
Сподіваюся, ви не проти.
Приємно буде з кимось поговорити.
Так, політ буде довгий.
Отже, пане Давнінгу, ви маєте дати п'ять згод на процедуру.
Питання розроблені так, щоб уникнути випадкової згоди.
Не поспішайте, час є.
Дякую.
Це місце, тут...
Тут гарно.
Так.
Джин...
Я сказав їй не приходити.
Я їду на мис Канаверал.
Перші запуски ракет у п'ятницю.
Звідти, з Байконура та із Цзюцюаня.
Бомби для «Сходів» скоро будуть на місці,
тоді відправимо нашого волонтера у подорож.
Цікаві дні.
Ну я вас залишу.
Усе забуваю спитати,
ви хоч мали шанс подякувати йому? Особисто.
За вашу зірку.
Це Вілл подарував мені зірку?
Він вам не сказав?
Так, він успадкував гроші.
Та це нікчемний папірець.
Перепродайте його дешевше, бо нічого не лишиться.
- Та ні. Це «Зброя короля». - Ні, це був «Орел і дитя».
Кажу тобі, бо тоді ти гуляв із тією білявою християнкою,
яка була готова до нехристиянських учинків із тобою,
але ти їй сказав, що Клайв Льюїс — фіговий письменник.
А вона вирішила, що це неповага,
бо ми були в кімнаті, де Льюїс пив із Толкіном.
- Твоя правда. - Дякую.
Це був «Орел і дитя».
Та письменник він фіговий.
Що ж...
Я не молодішаю.
Вілле.
БАЖАЄТЕ ЗАКІНЧИТИ СВОЄ ЖИТТЯ? КНОПКА 5 — ТАК, КНОПКА 2 — НІ
Гаразд, серйозно...
Добре подумай, що все це означатиме.
Ти летітимеш крізь нескінченний крижаний космос,
не живий і не мертвий,
може, тисячі років або й вічність.
І весь час без свідомості.
Тобто фактично мертвий, яким я скоро й мав би стати.
Ні, Вілле, це...
Це в найкращому випадку.
Якщо знайдуть, тебе відновлять.
Можливо, вони перетворять тебе на програму
й спілкуватимуться з тобою через інтерфейс.
І от ти не бачиш, не... Ти не чуєш, не відчуваєш.
Як в ізоляторі. Входить питання, виходить відповідь.
Хочеш ти чи ні.
А вони читають твої думки.
То почитають «Щоденник нікого».
Потім мене вимкнуть, і це знову смерть.
Гаразд, але, може, це не буде й ізолятор.
Вілле, вони хочуть знати все про те, що означає бути людиною.
І, можливо, єдиний спосіб зробити це — взаємодіяти з тобою.
Тож тебе відновлять.
Вони проводитимуть досліди,
вивчатимуть наше сприйняття.
- Від чого ми щасливі. - Це б непогано.
Від чого ми нещасні.
Від чого настільки нещасні, що цим можна скористатися проти нас.
Як ми відчуваємо виснаження?
Як відчуваємо страх?
Як відчуваємо біль?
Як ми страждаємо?
Скільки ми можемо витримати?
З тобою можуть робити будь-що.
Довести тебе до межі й далі,
але вмерти не дадуть.
Якщо й помреш, тебе відновлять.
І так може бути протягом місяця
або й протягом століття чи навіть протягом 10 000 років.
Соле, навіщо їм це?
Я не знаю, хай йому грець...
Ми не знаємо, що вони таке.
Або ми й не можемо цього знати.
Та в порівнянні — усе як вони кажуть.
Ми — комахи.
Комахи не знають, чому в них біда. Вони ж комахи.
Може, прийшов дезінсектор. Чи вони в класі біології.
Може, якийсь малий мерзотник відриває їм ноги заради розваги.
Не намагайся дізнатися.
Тримайся від них подалі.
2 — ТАК, 4 — НІ
Скільки вже?
Чотири.
Наступне — останнє.
Може, усе буде не так погано.
Може, я для них буду, як домашня тваринка.
Або буду їхньою розвагою.
А як ти розважаєшся?
Який твій улюблений фільм?
«Сяйво».
Скільки людей мають таку можливість?
Попрощатися як слід із хорошим другом.
Небагато.
У мене небагато друзів.
Але вас мені цілком вистачало.
Вілле, я сумуватиму за тобою.
Добре.
Якщо мене повернуть, я теж сумуватиму.
БАЖАЄТЕ ЗАКІНЧИТИ СВОЄ ЖИТТЯ? КНОПКА 6 —ТАК, КНОПКА 1 — НІ
Звідси я дійду пішки.
Якщо не заперечуєте, я б хотіла пару хвилин побути сама.
Так, гаразд.
Дякую.
Буду за десять хвилин.
Вітаю, докторко Є.
Тетяна.
Я рада вас бачити.
Де офіцер Коллінз?
Так його звали?
Я думала, Господь уже покинув нас.
Не всіх нас.
Вибач, що тобі довелося здолати цей шлях, заради того, що збиралася зробити я.
Та ні.
Ви не можете.
Це було б жахливе падіння.
І це може статися не відразу.
Будь ласка.
Я можу запропонувати дещо краще.
Щось лагідне.
Щось чудове.
Можемо посидіти хвилинку?
Так, будь ласка.
Коли я була твого віку, це була одна з найкрасивіших країн у світі.
Буде лише краще, коли прийде Господь.
Упевнена, так і буде.
Господь сказав, чому тебе послали до мене?
А ви знаєте?
Може, просто настав ваш час.
Ви виконали своє призначення.
Що ж.
Я рада, що Господь не забув про мене.
Так. Я теж.
Я хотіла побачити ще один захід сонця звідси.
Подивимося разом?
Я б дуже цього хотіла.
Ви так наполегливо працювали
й так довго.
Ви заслуговуєте на відпочинок.
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька