Аду!
ВІДКИНУТИЙ
З тобою все гаразд?
Так, усе добре.
Скільки разів мені казати?
Якби все було добре, ти б не пішла геть.
Ми турбуємося про тебе. Повертайся.
Ти там уже вісім місяців. Цього досить.
Хіба ці діти не нагадують тобі про Абгі?
Мені треба йти. Бувай.
- До зв'язку. - Чекай, не клади слухавку!
Заходь, Веданте.
Сідай.
Дай мені хвильку.
Мені можна зайти, міс?
Так.
Знаєш, я тут теж новенька.
Щоб пристосуватися, потрібен час.
Який?
Коли я була в кімнаті сама,
то відчула, наче…
хтось зайшов і сів у це крісло.
Але в ньому нікого не було.
Але я чула кроки.
Чи це траплялося з тобою?
Знаєш, чому це сталося?
Бо я досі не відвикла від шуму Колкати.
Іноді мені здається,
що я знову там, посеред усього шуму.
Я досі сумую за домом.
Ти сумуєш за домом?
За чим сумуєш найбільше?
Вечеря.
Що в ній особливого?
Ми з мамою й татом завжди їмо разом.
Тато гарно готує.
Справді?
Добре, наступного разу я попрошу в нього рецепти.
Але тато приїде по мене лише за чотири місяці.
Я буду поруч.
Веданте, що сталося в бунгало ректора тієї ночі?
Хочеш розповісти мені?
Я не пам'ятаю, як там опинився й чому.
Клянуся, я нічого не пам'ятаю.
Нічого.
Усе гаразд.
Коли ми дуже налякані,
наш мозок перестає формувати спогади,
щоб не пам'ятати про погане.
Міс, я справді вбив тих цуценят?
Я справді псих?
Ні.
Що б люди не казали, Веданте, головне те, що ти думаєш.
Не давай нікому залізти туди.
Цього разу вони не втечуть.
Що ти сказав?
Якщо я не псих,
то чому мені не можна в актовий зал?
Дідусю, я хочу поїхати з тобою.
Аді, дітям не можна до кордону.
Ходімо.
КАФЕ «РАМАН»
Замовимо какао.
А тоді підемо кожен у свою школу.
Дідусю, ти теж покинеш мене й поїдеш?
Я буду зовсім сам.
Ні, Аді, не вішай носа.
Добре?
Чому він плаче? Плаксій.
Я не плаксій.
Сьогодні перший шкільний день Аді.
О, пізнє зарахування.
Тебе будуть дражнити.
Який клас?
Аді в п'ятому.
Я теж.
Я тебе врятую. Я Нінад.
Це його перший день у школі? Тоді булочка з маслом безкоштовно.
- Вітаю. - Бригадир Джайсінґх.
- Раман. - Слухай, якщо дружитимеш зі мною,
матимеш скільки завгодно какао й булочок.
Домовились?
А що натомість?
Захист. Рятуватимеш мене.
Це ж ти збирався мене рятувати.
А ще я пропоную булочки з маслом. Згода?
- Дідусю. - Так, сину.
- Ти спакував мій ліхтарик? - Ліхтарик?
Ти знаєш, що мені потрібне світло!
- Здається, водій… - Візьми мій.
Він мені й так не потрібен.
То що, ми команда?
Як какао і булочка з маслом.
Вирішено.
Я такий радий, що ви зайшли. Власне…
КАФЕ
- Перепрошую. - Так.
Хіба тут не було кафе «Раман»?
Його продали майже десять років тому.
Куди ділися власники, невідомо. Хочете булочок із маслом?
- Вони в мене кращі. - Ні, дякую.
Усі учні мають зайняти місця в головному залі до 8.00
для вітальної промови ректора Свамі,
з якої почнуться святкування зустрічі випускників 2007 року.
Ходімо.
ВИПУСК 2007 РОКУ
Ми знайдемо тобі місце. Сядеш тут?
Дивіться, псих!
Будеш чемним?
І цього разу ви гратимете головного героя.
Ні, цього разу я дозволю іншим…
- Сер, та дитина… - Дозвольте я розберуся.
Сартаку, дивись!
Сартаку.
Супріє, мені здається, я чітко сказав, що Ведант не може тут бути.
Так, але ізоляція зробить його самотнім.
Його поведінка може погіршитися.
- Я не можу… - І не треба.
Я візьму відповідальність за Веданта. Я знаю, що роблю.
Сподіваюсь.
Містере Члене правління, чому тут помилки?
- Що це? - Принаймні ім'я без помилок.
Гей! Міс Малвіка Сет!
Де твій піджак?
Їх пошили лише для Старих,
про єдину дівчину у випуску, як завжди, забули.
Лишенько!
Наразі я тут лише за компанію, як і вони.
Як вони?
Місіс Малвіка Джамвал!
Ти досягла найбільше в цій когорті.
Колись донька вчителя, тепер дружина голови правління.
Отже, я найменш успішний у цьому випуску.
Ходімо, покажу тобі коня на ім'я Кіт.
Що? Не Кіт, а Біллі.
Яка різниця?
Місіс Джамвал.
Так приємно повернутися. Дякую, що запросили.
Ми дуже раді. Сідайте. Скоро починаємо.
- Дякую. - Насолоджуйтеся.
Іди.
- Привіт. - Привіт.
Місіс Джамвал?
Я вас знаю. Впевнений,
що ти така ж місіс Джамвал, як він — містер Малвіка Сет.
Це точно.
Давно підозрював, що ти йому подобаєшся.
Але не думав, що почуття взаємне.
Що мені було робити? Ти поїхав у Штати й забув мене.
Прийом! Це ти зі мною порвала.
Окрім жартів, прийми мої співчуття через дідуся, Аді.
Йому подобалося в Америці?
Та ну! Він ненавидів її.
«Тут холодно, люди недружелюбні,
все дуже далеко». Але я не лишив йому вибору.
Все-таки, крім нього, я не мав нікого.
Твоя єдина сім'я
з дитинства.
І ще Нінад.
Ти знаєш, де він зараз?
Коли ми розійшлися, я не озиралася назад.
Я не розмовляла ні з тобою, ні з ним.
Того дня в актовому залі
я міг думати лише про те, як вибачатимуся, коли він прийде.
Я знаю, що був винен, але ми могли б знайти порозуміння.
А наступного дня він просто поїхав.
Не зустрівшись, не сказавши ні слова.
Просто знявся!
Я був дуже злим.
Вирішив ніколи з ним не спілкуватися.
Коли торік помер дідусь,
я зрозумів, що він означав для мене.
Я намагався знайти його,
шукав у соцмережах, усюди.
Вранці я їздив у кафе «Раман». Але його вже немає.
Ця зустріч випускників — мій останній шанс.
Я тут лише заради нього.
Доброго дня.
Я хотів би тепло і сердечно привітати всіх наших Старих
і Стару.
Цього року ми втратили дорогоцінного члена спільноти Школи долини Нілґірі,
- ректора Віаса. - Тренер Ґес!
На третій, останній день цього зібрання
ми відкриємо його меморіальну статую.
Я чув, що він із ніжністю називав вас своєю щасливою когортою,
бо його обрали ректором одразу після вашого випуску.
Зараз я хочу запросити номінанта Меча Честі 2007 року,
Адіраджа Джайсінґха.
Аді!
Адірадже, мій хлопчику!
ОСТАННІЙ ДЕНЬ ШКОЛИ
Тебе кличуть.
- Сер. - Останній день, так.
Хочу тобі сказати дещо. Не закидай плавання в Америці, добре?
Твій друг-нездара Нінад не турбуватиме тебе там.
Тренере!
Ніхто не перевірятиме твої черевики, хлопче.
Сила звички.
Знову прогулюєш?
Прошу оплески для члена вашої спільноти…
ПРОЩАННЯ З ВИПУСКОМ 2007 РОКУ
Давай, Аді!
Тільки не затягуй!
Школа навчила мене, що
коли ти самотній, а хтось простягає дружню руку,
її варто прийняти.
Бо в цьому світі важко вижити самому.
Іноді потрібна команда, як какао й булочка з маслом,
яка боротиметься з голодними монстрами, що чекають у справжньому світі.
- Аді! - Ну ж бо, Аді!
- Аді! - Давай, Аді!
Уперед, Аді!
Меч Честі…
Бро, будь лаконічним!
Коли я прийшов у цю школу дитиною,
мені сказали, що цим значком нагороджують видатних учнів,
виняткових у всьому.
Але після всіх років я усвідомив одну річ.
Честь…
у твоєму ставленні до інших.
Поки я сидів тут щойно, я запитував себе,
коли наш друг сумував,
чи ми розраджували його?
Честь, винятковість, чесність.
Навіть якщо тебе не нагородять блискучим значком за це…
Супріє!
…ти будеш доброю людиною.
Так?
Аду, ти повернувся!
Веданте!
Що сталося?
У чому справа?
Веданте!
- Покличте лікаря. - Лікаря Крішнана.
Що з ним?
- У нього тече кров з носа. - О боже!
Не стовбичте! Знайдіть його!
Він не бере слухавку.
Чому люди не слухаються наказів?
Тобі холодно?
Добре. Відпочинь.
- Принесіть плед. - Звісно.
У нього занижена температура.
І за останні три дні він непритомнів двічі.
Може, це епілепсія?
Я перевірив його історію хвороби. Про це жодної згадки.
Дисоціативні напади?
Втрата свідомості,
нездатність говорити, затьмарення свідомості.
Це буває через стрес.
Яке джерело стресу?
Можливо, нова школа, нове середовище.
Може бути що завгодно.
- Сестро. - Так, лікарю.
Є інші документи?
Ні, лікарю, тільки одна карта.
Ясно.
Може, він поранився, коли ми несли його.
Аді!
Аді! Нінаде!
Сюди, швидше.
«Простягнувши руку, він сказав: "Тобі більше не треба боятися".
Хлопчик у тінях не покинув тіней школи.
Завжди ховаючись від голодних монстрів».
Ніно, то ми голодні монстри?
Зупиніться, народ.
«Поки не прибув Хлопчик-фенікс».
Твій хлопець.
Перестань, Суяше!
- Та ну, Аді! - Відстань!
- Веселе чтиво. - Дайте йому спокій.
«Простягнувши руку, він сказав:
- "Тобі більше не треба боятися"». - Припини!
«Хлопчик у тінях нарешті вийшов на світло
й виявив, що може контролювати думки інших».
Краще пильнуй свій сечовий міхур, Ніно,
куди тобі до контролю думок.
Просто перестань, Суяше!
Годі дуркувати!
Віддай.
Відійди!
- Скажи йому. - Гей…
Покажи йому!
Дивись,
надихнувшись твоїм коміксом,
- я намалював тобі дещо. - Суяше, ні!
Дивись.
Г
О
- М… - Це «М».
- ИК… Гомик. - Правильно.
Гомик.
Гомик!
Ненавиджу це слово.
Комікси тобі не зарадять, Нінаде.
Ти мусиш боротися.
Так само…
як твій Хлопчик у тінях.
Вийди з тіней.
Це не так просто, Аду.
Що мені дасть боротьба?
Ректор просто нагримає на них, а мене відрахують.
Я не такий, як ти, друже. Мені страшно.
Старий,
мені теж буває страшно.
Я вже маю сумніви щодо цієї Америки.
Дідусь залишиться сам тут.
Може, мені слід просто забути про це.
Я не дозволю.
Я ночами не спав, допомагаючи тобі із заявками.
Я буду допомагати дідусю так само, як ти допомагав мені.
Я ніколи тобі не пробачу.
Суяш тебе шукає.
Добрий день.
Привіт.
Я шукаю того хлопця.
Ведант. Він відпочиває у лазареті.
Що з ним сталося?
Іноді він втрачає свідомість.
Він сказав мені дещо, що знаю лише я.
Він вас знає?
Ні.
Те, що він сказав, — ви хотіли це почути?
Сприйняття випадкової фрази за послання
у психології називається ефектом Барнума.
Тому люди ведуться на гороскопи: «Сьогодні зустрінете когось особливого».
Хто б не хотів у це повірити?
Навіть випадковий стрічний буде вам особливим.
- Я почуваюся по-дурному. - Ні!
Принаймні ви не думали, що у Веданта вселився привид ректора Віаса.
Це популярна теорія в школі.
Тренер Ґес.
Я добре його знав.
Він був дуже лінивим за життя, він точно не розгулює як привид.
Та дитина. Що знепритомніла.
- Його кличуть психом-убивцею цуценят. - Агов!
Вибач за те, що я сказав удень.
Ти моє найбільше досягнення.
Я не є твоїм трофеєм.
Вона була гарною?
Забився, коли плавав.
У тебе на думці лише одне, Суяше.
Давай вип'ємо на годинниковій вежі.
Хіба вона не замкнена?
Мабуть, так, але Кумаран — мій шанувальник.
Шанувальник? Ти бачив себе в дзеркало?
Щовечора о дев'ятій усі домогосподарки Індії вмикають телек
заради цього обличчя.
Колись вмикали.
Насправді, я пішов із серіалу.
Намагаюся зосередитися на кінематографі.
Пропозицій багато, але ви знаєте. Я…
Якого біса, чоловіче?
За старі-добрі часи. Розслабся. Чому ти так завівся?
- Вирости вже! - Ганьба.
Любий, тут не ловить. Мені нудно. Ходімо всередину.
Ні, посидьмо тут. Тут гарно.
Я йду в кімнату.
Я не хочу йти. Давай залишимося тут.
Гаразд.
Можливо, наступного разу я піду на церемонії сама.
Усе одно їх цікавлю лише я.
Добре.
Якщо ти не приєднаєшся до мене, я їду геть.
Водій чекає.
Їдь собі.
Знаєш що? Нехай.
Ти зараз корчиш із себе мачо,
але за дві години побіжиш за нею, щоб повернути.
Так. А ти, бачу, експерт з повернення дівчат.
Саме так ти привабив убиту горем Малвіку.
Ми бачили в останній день. Усе добре.
В останній день?
Дев витирав сльози Малвіці.
І що він казав?
«Адірадж — ідіот. Він не прийшов до тебе на побачення!
Дев так би не зробив». Що сталося далі?
Малвіка пішла в актовий зал і…
Порвала зі мною.
Тепер я знаю.
Молодець, Деве.
Будьмо.
Вип'ємо за це.
Ну ж бо, випускники. Час вечеряти.
Суяше, ти куди?
- Вибачитися. - Щоб вона не дісталася Деву?
Можете сміятися. Побачимося.
- Суяше! - Невдахи!
Ненсі.
Бляха!
Один інцидент за іншим.
Весь вечір я відповідав на запитання.
«Що з цією дитиною?» «Він що, хворий?»
«Ви що, не доглядаєте за учнями?» Що мені їм сказати, Супріє?
Це психологічний розлад, його важко діагностувати.
Але я ж казав вам
не допускати його на урочистості. Казав, чи не так?
Я хотіла, щоб він довірився мені й заговорив.
Супріє, я дав вам дуже просту й чітку інструкцію.
Ви не послухалися, і ситуація вийшла з-під контролю.
Відтепер
Ведант ночуватиме в лазареті, поки я не переведу його.
- Це не поможе. - Це вирішено.
Усе вже організовано.
- Це покарання. - Це для його ж добра.
- Це погано. - Буде добре.
Принаймні, медсестра пильнуватиме його.
Жодних «але».
Дякую.
Абонент, якому ви телефонуєте, недоступний.
Тоді побачимось.
Абонент, якому ви телефонуєте…
Відповідай!
- Що сталося? - Вона й справді поїхала, чорт забирай!
Суяше, той твій серіал закрився, правильно?
Тепер і дівчина тебе покинула.
І хто це каже?
Чортів музикант без роботи!
Гей, хлопці! Спокійно. Розслабся!
Усе нормально.
Злість і роздратування це нормально, коли ти…
знаєш, у депресії.
Нащо, чуваче?
До речі, я десь читав, що ти ходиш до психолога.
- Так. То що… - Хлопці!
Годі вам!
- Ти в нормі? - Я в нормі, а він?
Цькувачі тероризують інших, щоб приховати власну невпевненість.
Саме тому ти мене цькував, так?
Минуло 15 років. Забудь уже про це!
- Годі! - Ти любив мене тероризувати!
Суяше, просто охолонь.
Суяше, я маю ідею, яка може відволікти тебе від Ненсі.
Вчителі завтра гратимуть для нас виставу.
Чому б нам не зробити так само?
- Суяш матиме головну роль. - Очевидно.
Дай Веданту його вечерю.
- Привіт. - Привіт.
Дивись, учитель фліртує з учителькою.
Який у нього стан?
Йому начебто краще, але він мало говорить.
Тож важко сказати, що його непокоїть.
Чи хто.
Ми думаємо, що діти найбільше бояться екзаменів,
учителів і сторожів.
Але насправді
найбільше вони бояться одне одного.
Після відбою спальня живе своїм життям.
Думаєте, що його цькують?
Цілком можливо.
Можна з ним поговорити?
Якщо він відповідатиме.
Не любиш гулаб джамун?
Що ти робиш із кишеньковими грошима?
Зберігаю.
Коли повернуся, я куплю цукерки з Треворової шоколадної фабрики.
Люблю їхні бургери.
У них є цукерки з супергероями.
Любиш супергероїв?
Тоді ти маєш знати про Хлопчика в тінях.
Не знаєш?
Хлопчик у тінях навчався тут.
Він дуже…
боявся місцевих голодних монстрів.
Думав, вони його з'їдять.
Тож він ховався від них у темряві.
У тінях.
Як я?
Це ще не все.
Одного разу, коли він був сумний і плакав, сидячи в темряві,
Хлопчик-фенікс прийшов на порятунок.
Він простяг йому руку й сказав:
«Виходь із пітьми. Разом ми поборемо всіх цих монстрів».
Щойно він вийшов із тіні,
то зрозумів, що завжди володів суперсилами.
Він міг контролювати інших через свої думки.
Він використав свій розум, щоб замкнути всіх голодних монстрів і заморити їх,
і вони почали їсти одне одного й знищили самі себе.
Знаєш, яка мораль історії?
Якщо ти Хлопчик у тінях, і тобі простягає руку Хлопчик-фенікс,
тобі варто її взяти.
Ти теж здобудеш суперсили.
І тоді…
ти зможеш боротися, Ніна…
Зможеш боротися, Веданте.
Тепло?
Добре, спи.
Мамо.
Мем, вибачте.
Я теж можу вийти з тіні?
Тобі теж дошкуляють голодні монстри?
Обіцяю, якщо дозволиш мені…
я не підпущу їх до тебе.
- Забудьте, ходімо. - Буде біда.
- Я нікому не дозволю спати сьогодні. - Друже…
Підемо до кімнат інших і розіграємо їх.
Ні.
Цієї ночі Старих відвідає Привид-ліжкотряс.
ХЛОПЧИК У ТІНЯХ
Припиніть, будь ласка!
Хочете злякати мене моїм власним розіграшем.
Годі, хлопці!
Хлопці, будь ласка!
Я не можу дихати.
Це не смішно!
Прошу, відпустіть.
Переклад субтитрів: Роман Захарчук
Творчий керівник: Руслан Поліщук