Pět, čtyři,
tři, dva, jedna...
Máš štěstí, že tě nemůžu zastřelit.
Potřebuju tě. Ale nikam mi neutečeš.
Zvedá se příliv
a jen já tě můžu odvést do bezpečí.
Já jediný mám totiž světlo.
Snažil jsem se být jemný. Teď ti ale zkusím domluvit.
Tvůj život je v mých rukou. Jako je ten můj ve tvých.
Hledám Moře plamenů.
Jak jste se o něm dozvěděl?
Tvůj otec mi o něm řekl.
Mluvil jste s mým otcem?
Řekni mi, kde je.
Řekněte, že je naživu.
Vím, že je naživu.
Slyším jeho hlas.
Poslouchej můj hlas. Poslouchej mě.
Drž se u mě. Je tu přelidněno. Promiň.
PAŘÍŽ - 14. ČERVNA 1940 O ČTYŘI ROKY DŘÍVE
Máš narozeniny, ale musím ještě něco zařídit. Opatrně.
- Říkals, že jedeme na dovolenou. - Ano.
Tak proč tolik spěcháme?
Němci si k invazi do Paříže bohužel vybrali den tvých narozenin.
S dovolením.
Co mají Němci s Francií v plánu?
Kvůli ješitnosti jednoho muže budou plenit města a vezmou si všechno cenné.
Na, pomůžeš mi najít klíč od expozice dinosaurů?
Ty ho najdeš rychleji.
Pojď, Marie, musíme zachránit, co jde, a pak i sami sebe.
Napravo je bedna.
- Danieli! Pořád to chceš? - Naléhavě.
Budu hned zpátky.
Promiň, že jsem tě vzal s sebou, ale kdybych odešel,
už bych se nemusel vrátit.
Uzavřou ulice a vyhlásí zákaz vycházení.
Až nacisté přijdou do muzea, tohle budou hledat jako první.
- Vezmeme ty kameny s sebou? - Ne. Popadni to.
Svěřím je důvěryhodným lidem, kteří je odvezou z Paříže.
A co když je chytí?
Ještě jedna věc.
Až nastoupíme do vlaku, mám dort na oslavu tvých narozenin.
Jedeme na jih k jednomu příteli.
K jakému příteli?
K příteli, kterému mohu důvěřovat, že se postará o cenné věci.
Jako ty, Marie.
Pomoz mi to přeložit.
Tak.
A teď dinosauři.
Dej mi ruku a mizíme.
Vyřiďte, že to spěchá.
Danieli, díkybohu.
Němci jsou u vchodu pro veřejnost.
Řekli jsme, že máme zavřeno, ale myslím, že vchod odpálí.
Pusťte je. Uvařte jim kafe.
Dejte jim cigarety. Zdržte je pět minut.
Dej mu klíč, ať za námi může zamknout.
Pak předstírejte, že ho nemůžete najít.
Pro lidi, co používají jen zrak, je to těžké.
Dcera se o mě dobře stará.
- Kam půjdete? - Neboj, budeme v pořádku.
Dej na sebe pozor.
Pane Daly, otevřete a pusťte je.
- Hned jsem u vás. - Pověz mi, co se děje.
Do svého pláště za deset franků
jsem zabalil diamanty a klenoty cennější než polovina Paříže
a posílám je do Ženevy v hlavě Tyrannosaura rexe,
jednoho z nejděsivějších monster vůbec,
tedy až do nástupu Třetí říše.
Pojď, drž se u mě, napravo je sloup.
Opatrně. Tak.
Němci už jsou blízko. Tady. Zastav, stůj.
Dej mi tašku. Posadíš se na kufr.
Nahoru. Ukaž.
Tak.
Poběžím. Musíš mi důvěřovat.
- Důvěřuju ti. - Tak jedeme.
Jedno ti zaručuju, Marie.
Na tyhle narozeniny nezapomeneš.
Co bylo pak?
Bylo tam auto. Čekalo na ty drahokamy.
Nevím, jestli mezi nimi byl i ten, co hledáte.
Ale já vím.
Přestaň mi lhát.
Vím, že mezi nimi nebyl.
Tvůj otec si ho nechal u sebe. Dal ho tobě. Kde je?
Kde je můj otec?
Marie, měla bys vědět jedno.
Jsi slepá kvůli svému otci.
Moře plamenů je požehnaný, ale také prokletý kámen.
Blízké toho, kdo jej vlastní, stihne velké utrpení.
Tvoje slepota byla dar od tvého drahého tatíčka.
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
Desátníku Pfennigu.
Bombardování je opět pečlivě řízené a cílené.
Přišel jsem se zeptat, zda jste nezachytil vysílání,
která by mohla bomby navádět,
ale vidím, že se místo toho zabýváte menším...
úklidem!
Povězte mi... Kde je Schmidt?
Vypadla elektřina, spálila se pojistka, tak šel shánět jinou.
Mám obavu, že ho zasáhl výbuch.
Tak velkou, že jste se pustil do mytí podlahy.
Pokud se spálila pojistka, jak to, že se svítí
a rádio funguje?
Našel jsem náhradní ve sklepě.
Ještě tam byla krev. Mám ji na botách.
Chtěl jsem to vyčistit.
Podívejme.
Někdo vysílá.
Poslechneme si ho.
„Je to jako za starých časů
v mé kanceláři v Botanických zahradách v Paříži,
jen...
Zajímalo by mě, co myslíte tím šťastným novým rokem.“
Dívka.
Nějaká dívka vysílá.
Ten kód navádí bomby.
Ale to už jste věděl, že, Pfennigu?
A když to Schmidt zjistil, zabil jste ho.
Proč?
Zbraň.
- Jste špion. - Ne.
Tak to vysvětlete!
Chtěl jsem ochránit vzpomínku.
Naději.
To jediné Říše nedokázala zničit.
Můžu vás na místě popravit, Pfennigu.
Ale...
jste poslední radista, co v Saint-Malo zbyl.
My dva
teď najdeme místo, odkud ta dívka vysílá.
Pak vám dám do ruky zbraň a vy tu dívku sám zastřelíte.
Rozumíte?
Ano, pane, rozumím.
To vysílání přestalo.
Máme celý den.
Bombardéry jsou pryč.
Až zase začne vysílat, najdeme ji.
Přidělil jsem vám Schmidta, protože jsem vás podezříval už od začátku.
Včera jsem volal vedoucímu ústavu, kde jste se školil.
Prý jste byl na tuto práci vybrán, protože jste génius,
jeden z nejlepších hochů v Německu.
Sbalte si vybavení.
Pohyb.
Tak jak k tomuhle došlo?
SIROTČINEC NA VIKTORIASTRASSE ESSEN, NĚMECKO - 14. ČERVNA 1940
Pokračujte v práci, děti.
Nejspíš rádiová bezpečnostní policie.
Seberou tě kvůli poslechu nelegálního vysílání.
Nevíš, o čem mluvíš.
Heil Hitler.
Děti.
Heil Hitler!
Čemu vděčíme za vaši návštěvu?
Kdo z vás dnes poslouchal rádio?
Pokud jste poslouchali národní vysílání,
slyšeli jste tu báječnou zprávu.
Naše armáda odpoledne vstoupila do Paříže.
Francouzi se města vzdali bez boje.
Francouzi jsou velmi dekadentní národ.
Zbytek Francie bude následovat.
Bylo to mezi věcmi na podpal, veliteli.
Jo.
Neposlouchal dnes někdo z vás něco jiného
než národní vysílání?
Ty. Chtěl jsi zvednout ruku.
Chtěl vysvětlit, že od postavení brandenburského vysílače
nechytáme jiný signál než ten národní, pane.
Heil Hitler.
Ano, to si všichni myslíme,
ale chytří lidé to umí obejít.
Najdou způsoby, jak poslouchat zahraniční vysílání.
Chytří lidé jako ty, hochu.
- Jsi Werner Pfennig, že? - Ano.
Ano. Ano, jsi.
Jistěže ano, a právě kvůli tobě jsem přišel.
Protože se ke mně něco doneslo.
Prý jsi génius.
Prý jsi napůl chlapec a napůl rádiový vysílač
a v hlavě máš kabely, které umí zachytit signály z New Yorku.
Už týdny jsem zahraniční vysílání neposlouchal.
Heil Hitler.
- Vlastně měsíce... - Ticho.
Nejsem tu kvůli zahraničním vysíláním.
Ne.
Já...
Přišel jsem kvůli příteli, kterému se rozbilo rádio,
a chci, abys ho ty, Wernere Pfennigu, spravil.
A v jediném okamžiku se člověku změní život.
Půjdeme?
Nejkrásnější dům v Essenu.
Zabaven Židovce, která na bráně nechala stopy nehtů.
Tolik se bránila odchodu.
Dar od samotného Führera.
Drahá, vypni tu hudbu a ukaž chlapci ten rozbitý přístroj.
Chci zpátky své rádio.
Pfennigu, oprav ho.
Na to potřebuju nářadí, pane.
Než jsme tě odvedli, zašli jsme do školy
a otevřeli tvou skříňku,
v níž jsme našli nářadí k výrobě nelegálních rádií.
Jedno bylo naladěné na krátkovlnnou frekvenci 13,10.
To je zakázaná stanice někde ve Francii.
Posloucháš starého profesora,
který dětem vypráví o vědě, světle, představivosti a tak podobně.
Ano.
Mluví jen o pravdě a krásných věcech, pane.
- Heil Hitler. - Heil Hitler.
Ano, pravda a krásné věci jsou zakázané, Wernere Pfennigu.
Poslouchal jsi zakázaná slova, tedy i tvá mysl je zakázaná.
Takže...
Víme, co děláš,
a ty víš, že se to trestá smrtí.
Mám pro tebe návrh.
Opravíš mé manželce rádio,
nebo zemřeš.
Tak do toho.
Přípojka je poškozená. Musím ji spájet.
Žádný takový.
Dělej, nebo zemřeš.
Dnes ve 13:00 Greenwichského času německá vojska, tanky a další vozidla...
Rádio je opravené, pane. Heil Hitler.
Výborně, Pfennigu.
Přelaď tu zatracenou stanici, než nám otráví mozek.
Ano, pane. Jistě.
VLAKOVÉ NÁDRAŽÍ SAINT-LAZARE PAŘÍŽ - 14. ČERVNA 1940
Vpravo.
Rychle. Blížíme se k nástupišti. Nahoru.
Opatrně. Drž se mě. Drž se, Marie. Zůstaň u mě.
Poslední vlak z Paříže právě odjel!
Marníte čas! Vraťte se!
Zpátky! Běžte pryč. Opusťte nádraží.
Odejděte!
Poslední vlak už odjel!
Hned opusťte nádraží.
Musíme pěšky.
- Pěšky? - Pojď. Ano.
Nejde to jinak. Pojď.
Promiňte. Pojď, Marie, drž se u mě.
Drž se mě.
Ukaž, zlatíčko, vezmu ti kufr.
Je tak těžký.
Máš v něm své rádio?
Tam, kam jdeme, možná nebude.
Zajímá mě, co si o tom všem myslí profesor.
Mrzí mě to, ale nemůžeme ho vzít s sebou.
Můžeš mi vysvětlit, proč celé město prchá bůhvíkam?
Můžeš mi vysvětlit, proč mají nejvíc naspěch Židé?
A proč chce jedna země vlastnit druhou?
Nemůžu. Nic z toho vysvětlit nemůžu.
V rádiu tvrdí, že nacisté nenávidí každého, kdo se nějak liší
a kdo říká pravdu.
- Marie... - Poslouchej mě. Poslouchej.
Já jsem jiná. Vím to.
Vím, že se mě snažíš chránit, ale jsem jiná.
Ty mluvíš pravdu.
Ano. A budu mlčet, abych tě ochránil.
A ty se lišíš jedině tím,
že jsi kvůli pravdě ochotna vláčet se s těžkým kufrem,
což je jedna z mnoha věcí, které tě činí výjimečnou, Marie.
V životě nikdy nesmíš skrývat, kým jsi.
Ale za války zůstaneš naživu, když na sebe nebudeš upozorňovat.
Ponesu tvůj kufr.
Víš, ten profesor promlouvá jen k mladým lidem.
Musíme to šílenství ve světě pochopit.
- Své břímě si ponesu sama. - Ne.
Není to jen tvé břímě.
Pojď.
Jsem tady. Tady.
Vybral jsem zrovna tento hotel, protože nabízí vynikající služby.
Tatínku, slyším živá kuřata.
Ano, jen to nejčerstvější jídlo.
A číšníci, číšnice, komorníci
a pokojské jsou tak diskrétní, že o nich člověk ani neví.
Cítím chladný vánek.
Jsme na terase, viď?
Ano. Ten výhled na maková pole je nádherný.
Snad tu není nic tak buržoazního jako stůl a židle.
Ne, hotel je v japonském stylu. Všichni jíme vkleče
a proslulý michelinský šéfkuchař je známý svými salámovými sendviči.
- Tumáš. - Děkuju.
Můžeš komorníka poprosit o šál?
- Jo. - Je trochu chladno.
Díky. A...
tomu šéfkuchaři vyřiď,
že mi postačí půlka jeho proslulého sendviče.
- Proč? Nemáš hlad? - Ne...
Měli bychom jídlem šetřit. Já...
Protože netušíš, kam máme namířeno,
nevíme, jak dlouho to bude trvat.
Vím, kam máme namířeno.
Půjdeme do Saint-Malo.
U oceánu?
Ano, u oceánu. Jez.
Koho znáš v Saint-Malo?
Máme tam rodinu.
Jak se tam dostaneme?
Chci říct...
Vlaky nejezdí.
Nikdo nás nesveze, protože vlídnost vymřela
a všichni lidé jsou najednou zlí.
Všichni ne.
Marie, je skoro deset.
Čas na tvého profesora.
Pokud ví, co se děje, rád bych to věděl taky.
Dnes večer má myslím mluvit o povaze času.
Ale vždycky mluví o všem, bez ohledu na téma.
Dobrý večer, děti.
Dnešní vysílání bych rád uvedl slovy,
která možná budou znít příhodně, ať jste kdekoli.
Před dávnými časy je napsal řecký dramatik jménem Sofoklés.
Podle mě jsou ta slova důkazem, že věci se ve skutečnosti nemění,
nehledě na to, kolik uplynulo času.
Napsal toto:
„Tyran je pyšné dítě,
které pije ze svého odporného poháru lehkovážnosti a ješitnosti
do chvíle, kdy se ze své výše
zřítí střemhlav do prachu naděje.“
Vím, že teď panují temné časy, děti,
ale věřte, že světlo vždy zvítězí.
Když už zmiňuji světlo, chci mluvit o...
Wernere!
Odvleče tě odsud gestapo, a ty to posloucháš dál?
Aspoň jednu hodinu denně chci slyšet vlídnost a rozum.
- To bolí! - Ušmiknu ti je.
To bolí.
Ne tak jako kulka do hlavy nebo oprátka kolem krku.
Wernere, mám jen tebe.
Jsi celá moje rodina. Nemůžu tě ztratit.
- Omlouvám se za ty uši. - Máš fakt sílu.
Velkou sílu.
Našla jsem čokoládu.
- Co ten profesor... - Wernere!
Jsou tu vojáci.
Chtějí s tebou mluvit.
Wernere, neodvádějí tě za trest.
Vybrali tě, protože jsi moc chytrý.
Budou říkat, že jsi moc malý.
Že jsi přišel odnikud.
Že bys neměl mít velké sny.
Ale já v tebe věřím. Vím, že dokážeš něco velkého.
Děkuju.
Zůstaň, jaký jsi, Wernere Pfennigu.
I když mi často lezeš na nervy,
- nesmíš se změnit... - Už zase mi ubližuješ.
Nenech se jimi ovlivnit.
Nenech se jimi přesvědčit.
Dbej na to, aby tvoje duše zůstala stejná.
Jako jedna z tvých hloupých stanic.
Neměň frekvenci.
Slibuju.
Jo.
Slibuju.
Jutto.
- Slibuju. - Jutto.
Gratuluju.
Oprava toho rádia byla zkouška, kterou jsi zvládl na výbornou.
Kam mě vezete?
Na místo, kde z chlapce udělají muže
a z muže vojáka.
Heil Hitler.
Tak jo, jedeme, Marie. Jedeme.
Doprava, Marie. Doprava. To je ono.
Dobře. Teď pusť spojku.
- Co to je? - Spojka!
Zvedni levou nohu. Tak.
Jo! Dobře! Posuň se! Uhni.
My teď krademe auta?
Tohle není auto, ale Citroën.
A nekrademe ho, osvobozujeme ho pro celou Francii.
NACIONÁLNĚ POLITICKÝ VÝCHOVNÝ ÚSTAV
Podívej, Wernere Pfennigu, ty budovy jsou čím dál větší.
Nacionálně politický výchovný ústav.
Nejelitnější škola v Německu,
určená pro ty nejchytřejší a nejsilnější.
Jen nadčlověk tu přežije.
Čteš Friedricha Nietzscheho, Wernere?
Ne, já nečtu.
Jen poslouchám.
„Co nás nezabije, to nás posílí.“
Heil Hitler.
Kdo jste?
Podplukovník Siedler.
Mám tu kandidáta na přijetí z oddělení v Essenu.
Měl jsem nejdřív přijít sem.
Co je zač?
Kouzelník.
Werner Pfennig.
Má výjimečné nadání na rádia.
Ano, ale...
Na nadání jsem se neptal, nebo ano?
Zeptal jsem se velmi konkrétně. Co je zač?
Je to chlapec.
Když se někdo zeptá, co jste zač,
ptá se na vaši rasu.
Rasa určuje identitu.
Takže co je prosím zač?
Je to německý árijec.
Ale podle žádosti, kterou jste podal,
Werner Pfennig pochází ze sirotčince.
Takže je to sirotek.
Kdo byl tvůj otec, Wernere Pfennigu?
Svého otce neznám.
Pane.
Tvoje matka?
Mrtvá, pane.
Mrtvá co?
Mrtvá, pane... Heil Hitler.
Ptám se, jestli byla německá árijka.
Ano, pane.
Ale tvůj otec, který přišel a odešel, mohl být kdokoli.
Svléknout.
Pokud chlapec nemá dokumenty prokazující jeho původ,
než vůbec bude moct vkročit do svatyně této instituce,
musíme ho důkladně vyšetřit,
abychom si byli jisti jeho genetickou výbavou.
Řekl jsem svlíknout ty zasraný hadry!
Změřím každou část jeho těla.
Tloušťku rtů, úhel zakřivení nosu,
hustotu kostí, barvu očí, barvu kůže,
vzdálenost mezi spánky, obvod hlavy.
Pokud po skončení mého vyšetření
nebude pochybnost o tom, že nemá židovskou krev...
Sundej si všechno.
...teprve potom bude přijat.
Herr Siedlere, děkuju, že na nás myslíte.
Teď se prosím vraťte do Essenu.
Werner Pfennig je teď v našich rukou.
Heil Hitler.
Dobrá zpráva, Wernere Pfennigu!
Nejsi Žid,
takže je ti dovoleno žít a...
nastoupit do této instituce.
Ale povím ti jedno.
Chlapec, kterým jsi teď, brzy zemře
a nahradí ho něco nadlidského.
Pozor!
- Heil Hitler. - Heil Hitler.
Nový kandidát.
Tvoje polní uniforma.
Tvůj cvičební úbor.
Šle zkřížené na zádech, vpředu paralelně,
rukávy vyhrnuté po loket,
nůž v pouzdru na pravé straně opasku.
Žádné knihy, cigarety ani věci osobní povahy.
Tohle je tvoje skříňka.
Uvnitř budou jen úbory, boty, nůž a vosk.
Žádné mluvení po zhasnutí. Pošta domů odchází ve středu.
Zbavíme tě slabostí, zbabělosti a váhavosti.
Budeš jako salva kulek.
Vzdáš se pohodlí a budeš žít jen povinností.
Budeš za tuhle zemi dýchat.
Rozumíš?
Ano, pane. Rozumím.
Dobře.
Dopřejte mu tradiční uvítání.
Utíkej.
Nejdražší sestro Jutto,
je to velmi zajímavé místo.
Je tu spousta lesů, otevřená krajina a čistý vzduch.
Ostatní kluci se zdají být v pohodě, i když většina je vyšší než já.
K rádiu jsem se ještě nedostal,
ale ta chvíle jistě přijde.
Vyřiď Frau Eleně, ať se nestrachuje.
Jsem v pořádku
a užívám si čerstvý vzduch.
Doufám, že se vám daří dobře.
Mám tě rád a moc mi chybíš.
S pozdravem a Heil Hitler,
Werner.
To stačí! Dost!
Ty musíš být ten nový radista.
Vstaň. Vstaň, hochu.
Na tohohle opatrně.
Říše do něj vkládá velké naděje.
Pojď.
Buď umřeš jako lev,
nebo se převrhneš jako sklenice mléka.
Vstaň. Dělej.
SAINT-MALO O ČTYŘI ROKY POZDĚJI
Pamatuj, Pfennigu,
pokud máš v plánu cíleně selhat,
neohrozíš tím jen svůj život.
Vím, že máš sestru.
Juttu.
Pokud tu frekvenci 13,10 nelokalizuješ,
zemře i tvoje sestra.
A bude při tom velmi trpět.
Tatínku, dnes vzpomínám na naši cestu...
Jeď!
...do Saint-Malo
a na to ukradené auto,
na to, jak jsme přespávali ve stodolách a ve křoví a cestou kradli vejce.
Pamatuju si, že jsme přijeli do města, zrovna když nám došel benzin.
Vysílá z místa půl kilometru západně.
Tady doprava.
Když jsme sem přijeli, byla jsem strašně nervózní.
Nevěděla jsem, co nás čeká a koho potkáme.
Ale potkaly nás jen láska a štěstí.
To všechno mi teď připadá tak vzdálené.
Tatínku,
modlím se, aby se k tobě signál z tohoto rádia dostal, ať jsi kdekoli,
protože já se nikdy nevzdám naděje.
Nikdy.
Mám tě moc ráda.
Vystup.
Seznámíš se s kamarádkou.
Ať jsi kdokoli, prosím, odpusť mi.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová