[ozvěna důstojníkova hlasu] Pět, čtyři...
tři, dva, jedna...
[výstřel]
Máš štěstí, že tě nemůžu zastřelit.
Potřebuju tě. Marie, ode mě ale neutečeš.
Je příliv a jedině já tě můžu dostat do bezpečí.
Světlo tu mám jen já.
[napínavý tón]
[šplouchání vody]
[Mariino nadechnutí]
[dýchání, křik]
[důstojníkův křik]
[Mariino kašlání]
Zkusil jsem to něžně. Teď to zkusím rozumně.
[výbuch]
Tvůj život je v mých rukou. Stejně jako ten můj ve tvých.
Já hledám Moře plamenů.
Jak jste se o Moři plamenů dozvěděl?
Od tvého otce.
Vy jste mluvil s mým otcem?
Prozraď, kde mám kámen hledat.
Otec je naživu?
Vím, že žije.
Slyším jeho hlas.
[otec] Poslouchej můj hlas. Jdi za ním.
Drž se u mě. Je tu hodně lidí. Promiň, Marie.
Vím, že máš narozeniny, ale musím dnes ještě něco udělat.
- Říkal jsi, že jedeme na dovolenou. - Jedeme.
[Marie] Tak proč tak spěcháme?
Protože se Němci rozhodli, že na tvé narozeniny obsadí Paříž, Marie.
[křik nacistického důstojníka]
[otec] Promiňte.
[pokračuje důstojníkův křik]
[dupot vojáků]
[hraje dramatická hudba]
[odfrknutí koní]
[Marie] Co Němci udělají s Francií?
Kvůli ješitnosti jednoho muže vyplení města a ukradnou tam vše cenné.
Pomůžeš mi najít klíče od dinosauří expozice?
Jsi rychlejší než já.
Pojď, Marie, musíme zachránit, co jde, a pak i sebe.
Bedna napravo.
- [mistr] Pořád to chceš? - Ano, naléhavě. Budu zpátky co nejdřív.
[heknutí]
Promiň, že jsi se mnou, ale kdybych tě nechal doma,
nemám jistotu, že bych se pro tebe vrátil.
Zavřou ulice a zavedou večerku.
Až nacisté dorazí do muzea, budou jistě jako první hledat tohle.
- Ty drahokamy budeme brát s sebou? - Ne. Chyť se.
Dáme je důvěryhodným lidem, kteří je odvezou pryč z Paříže.
A co se stane, když je chytí?
[povzdech]
Ještě něco.
Až nasedneme na vlak, tak ti dám pěkný dort k narozeninám.
Pojedeme na jih, k mému příteli.
K jakému?
Ke spolehlivému příteli. Postará se o mé cennosti.
Jako jsi ty.
Přikryj to z tvé strany.
A je to.
A teď čekají dinosauři.
Dej mi ruku a rychle odsud.
A že je to naléhavé.
Danieli, díkybohu.
Němci jsou už u hlavního vchodu.
Řekli jsme, že je zavřeno, ale jistě se sem dostanou.
Pusťte je. Dejte si kávu a taky cigaretu. Na pět minut je zdržte.
Dej mu klíč, aby za námi všude zamkl.
Pak předstírejte, že nemůžete najít správný.
Lidé, kteří vidí, s tím mají velký problém.
Moje dcera se o mě umí postarat.
- Kam půjdete? - Neboj, nic se nám nestane.
Buď opatrný.
[hraje napínavá hudba]
[muž] Pane Daly, otevřete a pusťte je.
- Hned budu dole. - Řekneš, o co jde?
Ve starém plášti za deset franků
ukrývám diamanty a drahokamy, které stojí víc než půlka Paříže.
A právě je posílám do Ženevy v hlavě Tyrannosaura rexe.
To byla jedna z největších zrůd, která kdy na zemi žila. Až do třetí říše.
Pojď, drž se mě. Napravo je sloup.
Pozor, pozor! Tak.
Němci jsou blízko. Tady. Dám je sem. Stůj, stůj, stůj.
Dej mi kufr. Sedneš si na něj.
Nahoru. Sem.
[hraje orchestrální hudba]
To je ono. Poběžím. Musíš mi věřit.
- Věřím ti. - Jedeme. Už běžím.
Jednu věc ti zaručím, Marie.
Na tyhle narozeniny nezapomeneš.
[hudba doznívá]
Co se stalo pak?
[Mariino lapání po dechu] Na ty klenoty tam čekalo auto.
Nevím, jestli tam byl i ten, který hledáte.
- Já ano. - [zalapání po dechu]
Přestaň mi už lhát!
Vím, že nebyl mezi ostatními.
Tvůj otec si ho nechal! A dal ti ho. Tak kde je?
[pláč] Kde je můj otec?
[kašlání]
Marie, měla bys něco vědět.
Za tu tvou slepotu může otec.
Moře plamenů je kouzelné, ale i prokleté.
Blízcí jeho majitele jsou sužováni strašlivým utrpením.
Ta tvoje tma je dárek od tvého milého papá.
[ticho]
[Mariino heknutí]
[dětský pláč]
[z kolotoče hraje pouťová hudba]
[hraje pomalá úvodní instrumentální hudba]
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
[vzdálený výbuch]
[škrábání kartáče]
Desátníku.
To bombardování je opět pečlivě řízené a cílené.
Jdu se podívat, zda jste zachytil vysílání,
které by jim mohlo pomáhat,
ale koukám, že tu zatím místo toho...
- uklízíte! - [rachot kbelíku]
[výdech, odkašlání]
Jsem zvědavý. Kde je Schmidt?
Vypadl proud, vybouchly pojistky a hledal náhradní.
Bojím se, že se stal obětí exploze.
Tolik se bojíš, že jsi začal drhnout podlahu?
Bouchly pojistky a svítí se?
A rádio funguje.
Pár náhradních bylo ve sklepě.
Byla tam krev. Dostala se mi na boty.
Chtěl jsem to uklidit.
[důstojníkovo zakašlání] Hele.
Zrovna někdo vysílá.
[smích]
[hluk letadel]
Tak schválně. Copak říkají?
[dunění]
„Jako ve starých časech,
moje kancelář v botanické zahradě v Paříži.
Jen bych...
moc ráda věděla, co myslíš tím: Šťastný nový rok.“
A nyní pokračuji v Julesu Vernovi.
Všichni o tom hovořili a každý si představoval jinou...
Dívka.
- [výbuch] - [střelba z automatické zbraně]
Dívka právě vysílá.
[Mariin hlas z rádia]
[důstojníkův vzdech]
Ty šifry navádějí letadla.
To už jsi ale dávno věděl, viď, Pfennigu?
Zabils Schmidta, když to zjistil. Hm?
[vzdálený výbuch]
Proč?
Zbraň.
[pískání bomby]
[povzdech]
- Ty jsi špión? - Ne.
Tak to vysvětli!
Chtěl jsem tím ochránit vzpomínku.
Kus naděje.
[posměšný úšklebek]
Pouze ten jsem nedokázal zničit.
Mohl bych tě tu ihned popravit, Pfennigu.
Ale...
jsi poslední radista, který zbyl v Saint-Malo.
Teď ty a já
budeme hledat místo, odkud ta holka vysílá.
Potom ti dám do ruky zbraň a ty tu holku půjdeš zabít.
Je to jasné?
- Ano, pane, jasné. - Padej!
[důstojníkův vzdech]
Vysílání skončilo.
Hm.
[houkání sirén]
Máme celý den.
Už nebombardují.
Až bude zase vysílat, najdeme ji.
Přiřadil jsem k tobě Schmidta, protožes mi byl podezřelý už od začátku.
Včera jsem volal vedoucímu institutu, kde tě vycvičili.
Řekl, že jsi byl pro tuhle práci vybrán, protože jsi génius,
jeden z nejlepších hochů v Německu.
Sbal si vybavení.
Pohyb.
[kovový rachot]
Proč to skončilo takhle?
[melancholické tóny houslí]
[blížící se vozidlo]
SIROTČINEC 1940
- [bouchnutí dveří od auta] - [zalapání po dechu]
- [bouchání na dveře] - Pokračujte v práci, děti.
[bouchání pokračuje]
[tiše] To asi bude rádiová policie.
Přišli pro tebe, posloucháš zakázaná vysílání.
[tiše] Ty nevíš, o čem mluvíš.
[otevírání dveří]
Heil Hitler.
Děti.
[děti] Heil Hitler!
Čemu vděčíme za vaši návštěvu?
Kolik z vašich dětí dnes poslouchalo rádio?
Hm?
Pokud jste poslouchali celostátní vysílání,
tak víte tu novinu.
Němečtí vojáci dnes dorazili do Paříže.
[lehce zalapá po dechu]
Francouzi se města vzdali bez boje. Hmm.
Francouzi jsou dekadentní národ.
Zbytek země bude následovat.
Byl mezi třískami, veliteli.
Hm. Jo.
Je možné, že by někdo poslouchal něco jiného
než celostátní vysílání?
[vzdech]
Ty. Chtěl jsi zvednout ruku.
Chtěl jen vysvětlit, že se díky Brandenburg Antenne
nedá naladit nic jiného než celostátní vysílání.
Heil Hitler.
Hmm.
Ano, tak zní teorie, ale šikovní si vždy najdou cestu.
[vrzání podlahy]
Najdou způsob, jak poslouchat zahraniční vysílání.
Chytří, jako jsi ty.
Hm.
- Jsi Werner Pfennig, viď? - Ano, jsem.
Ano. Hmm. Ano, to jsi.
Jsi to ty. A kvůli tobě jsem přijel.
Doslechl jsem se o tobě.
Říká se, že jsi génius.
Že prý jsi napůl kluk, napůl radiovysílač.
Že máš v hlavě dráty, které zachycují signály z New Yorku.
Cizí vysílání jsem neslyšel několik týdnů, pane.
Heil Hitler.
- Vlastně měsíců... - Ticho.
Nepřišel jsem kvůli cizímu vysílání. Hm.
[nadechnutí] Ne.
Ne.
Já...
jsem přišel, protože má moje přítelkyně rozbité rádio
a chci tebe, Wernere Pfennigu, abys ho opravil.
[podplukovníkův vzdech]
[Wernerovo heknutí]
V jedné chvilce se vše změnilo.
Můžeme?
[hraje napínavá hudba]
[podplukovník] Nejkrásnější dům v Essenu.
Zabavený od Židovky, která nechala nehty v bráně.
Tak moc se jí nechtělo odejít.
Daroval mi ho dokonce sám vůdce.
[z gramofonu hraje hudba]
Drahá, vypni to a ukaž chlapci rozbité rádio.
[šumění rádia]
Chci ho zase zpátky.
Pfennigu, oprav ho.
K tomu potřebuju nářadí, pane.
[podplukovníkův výdech]
Než jsme tě vyzvedli, byli jsme ve škole,
ve tvé skříňce,
a vzali tvé nářadí na nelegální rádia. Hm.
Bylo tam jedno naladěné na krátkou frekvenci 13,10.
Zakázaná stanice odněkud z Francie.
Posloucháš starého profesora,
který vypráví dětem o vědě, světle, představách a tak podobně?
Ano.
Mluví jenom o pravdě a krásných věcech, pane.
- Heil Hitler. - Heil Hitler.
Ano, pravda, krásné věci, vše zakázáno, Pfennigu.
Uši slyšely zakázaná slova, je zakázaná i tvá mysl.
Tak...
[popotáhnutí]
My víme, co ty děláš,
a ty zase víš, že za to je trest smrti.
Tady je můj návrh...
Opravíš rádio mojí ženy...
nebo zemřeš.
No tak.
[heknutí]
[Wernerův povzdech]
Je špatný kontakt. Musím to celé přepájet.
[posměšně] Pájku nemáme.
Oprava, nebo smrt.
[muž z rádia] Dnes ve 13:00 greenwichského času
postoupila německá vojska...
Rádio už hraje, pane. Heil Hitler.
Skvěle, Pfennigu.
[rádio] ...aby zůstali ve svých...
Přelaď tu debilní stanici, než nám otráví mozky.
Ano, pane. Hned.
[rádio] ...obrana Paříže všechny...
[šumění rádia]
[z rádia hraje hudba]
[francouzské nádražní hlášení]
NÁDRAŽÍ SAINT-LAZARE PAŘÍŽ – 14. ČERVNA 1940
[Daniel] Vpravo. Vpravo.
[udýchané hovory cestujících]
Pojď, pojď, pojď. Už jen schod, dítě.
Dej si pozor. Drž se. Drž se, Marie. Buď u mě.
[pískání vlaku]
[muž] Poslední vlak z Paříže už odjel!
Ztrácíte čas! Ustupte!
[křik davu]
Ustupte! Musíte se otočit. Musíte opustit nádraží. Okamžitě!
Poslední vlak už odjel. Musíte ihned opustit nádraží.
[hraje dramatická hudba]
[pochodování vojáků]
[vojáci křičí německy]
[velitelovy výkřiky]
[graduje dramatická hudba]
Musíme jít pěšky.
- Pěšky? - Pojď. Ano.
Nemáme na výběr. Pojď.
S dovolením. Promiňte. Pojď, Marie, drž se mě. Drž se.
Ukaž, já ti ho vezmu.
Je těžký.
To je tvoje rádio?
Třeba ho tam nebudou mít.
Chci vědět, co si o tom všem profesor myslí.
Marie, promiň, ale nemůžeme ho vzít s sebou.
Můžeš mi teda vysvětlit, proč celé město utíká do neznáma jako o závod?
Vysvětlíš mi, proč Židé utíkají nejrychleji?
Vysvětlíš mi, proč chce jedna země vlastnit jinou?
Z toho ti nemůžu vysvětlit nic.
V tom rádiu říkají, že nacisté nesnáší odlišné lidi
a taky ty, kteří mluví pravdu.
- Marie... - Poslouchej mě. Prosím.
Já jsem jiná. [s pláčem] Vím to.
Vím, že ses mě snažil ochránit, ale jsem jiná.
A ty říkáš pravdu.
Ano. A zůstanu zticha, abych tě ochránil.
My se lišíme jen tím,
že jsi ochotná tahat těžký kufr, abys měla možnost slyšet pravdu.
To je jen jeden z mnoha důvodů tvojí výjimečnosti.
V životě nikdy neschovávej, kdo jsi.
Ve válce ti ale nenápadnost zachrání život.
Vezmu ti ten kufr.
Ale profesor mluví jenom k mladým lidem.
My musíme pochopit šílenství světa.
- Své břemeno ponesu sama. - Ne. Nemusíš ho nést ty sama.
Pojď.
Tudy. Tady jsem.
Marie, vybral jsem pro nás tenhle hotel, protože tu mají mimořádný servis.
Papá, slyším tady slepice.
[Daniel se zasměje]
Ano, mají i čerstvé jídlo.
A číšnice a číšníci a sluhové
jsou tak úžasně diskrétní, že si jich ani nevšimneš.
[Mariino zasmání] Cítím chladný vánek.
Jsme na terase, že?
Je tu nádherný výhled na maková pole.
Snad tady není nic měšťanského jako stoly a židle.
Ne, ne, spíš japonské. Všichni jíme vkleče.
Ta michelinská šéfkuchařka je proslulá svými sendviči se salámem.
Jo. Děkuji.
Mohl bys těm sluhům říct o přehoz, prosím?
- Jistě. - Je mi zima.
Díky. A řekni té tvé kuchařce,
že půlka toho jejího slavného sendviče mi bude stačit.
- Proč? Nemáš hlad? - Ne, jen, že...
Musíme jídlo šetřit, papá.
My přece nevíme, kam až jdeme, a nevíme, kolik dní nám to zabere.
Já vím, kam jdeme.
Rozhodl jsem se pro Saint-Malo.
K moři?
Ano, k moři. Jez.
[houkání sovy]
[Marie] Mm.
[kvokání slepice]
Koho v Saint-Malo znáš?
Máme tam rodinu.
[Marie] Mm.
A jak se tam dostaneme?
Vlakem jet nemůžeme.
Nikdo nás nesveze, protože laskavost vymřela.
Všichni lidé na světě se stali ve stejnou chvíli zlí.
Úplně všichni ne.
[ptačí pípání]
Marie, bude deset.
Bude mluvit profesor.
Pokud ví, co se děje, tak bych to taky rád věděl.
[cvaknutí přezky]
Myslím, že dnes by měl mluvit hlavně o podstatě času.
Je jedno, o čem bude mluvit, on vždycky mluví o všem.
[ladění rádia]
[hraje jemná klavírní hudba]
[profesor] Dobrý večer, děti.
Dnešní vysílání bych rád zahájil pár slovy,
která by pro vás mohla být aktuální, ať už jste kdekoliv.
Kdysi dávno je napsal řecký dramatik Sofokles.
Myslím, že jeho slova dokazují, že se věci nemění ,
bez ohledu na to, kolik času uplyne.
Zde jsou jeho slova:
„Tyran je dítětem pýchy,
které pije ze svého odporného poháru bezohlednosti a marnivosti,
dokud se ze svého vysokého hřebene nezřítí střemhlav do prachu naděje.“
Vím, že jsou teď těžké časy, děti,
ale vždy musíte věřit, že světlo zvítězí.
Když už jsme u světla, rád bych mluvil...
- [Jutta] Wernere! - [zalapání po dechu]
Nestačilo, že tě odvedlo gestapo, pořád posloucháš?
Jen jednu hodinu denně. Chci poslouchat laskavost a rozum.
- Au! - Useknu ti je.
- To bolelo. - Ne tak jako kulka v hlavě nebo oprátka.
Wernere, jsi vše, co mám.
Jsi moje rodina, jediná. Nesmím tě ztratit.
[povzdech]
- Promiň za ty uši. - Jsi hrozně silná.
[smích obou]
Hrozně silná.
Našla jsem čokoládu.
[smích]
[lámání čokolády]
- [s plnou pusou] Co ten profesor... - [Elena] Wernere!
Jsou tady vojáci.
Chtějí s tebou mluvit.
[hraje napínavá hudba]
[volnoběh motoru]
Oni tě neunášejí.
Vybrali si tě, protože jsi chytrý.
Řeknou, že jsi moc malý.
- Že přicházíš odnikud. - [popotahování]
Že bys neměl tak snít.
Já ti věřím. Vím, že vykonáš něco velkého.
[Elenin roztřesený výdech]
Děkuju.
[popotahování]
Ty zůstaň stejný, Wernere Pfennigu.
I když bejváš pěknej otrava,
nesmíš se změnit.
To bolí, Jutto.
[s pláčem] Promiň. Nenech se jimi okouzlit.
Nenech se jimi přesvědčit.
Ať tvoje duše zůstane stejná, ano?
[hraje sentimentální hudba]
[vzlyky]
Jako ta tvoje rádiová stanice.
[směs smíchu a vzlyků]
Neměň jí frekvenci, ano?
Slibuju.
Jo.
Slibuju.
[troubení auta]
Jutto. Jutto. Jutto.
- [Werner] Slibuju. - Jutto.
[podplukovník] Blahopřeju. Oprava rádia byl malý test a tys prošel na výbornou.
Kam mě to vezete?
Na místo, kde z chlapce uděláme muže
a z muže vojáka.
Heil Hitler.
[kvokání slepice]
[hraje francouzská jazzová píseň]
[Daniel] Jdeme na to, Marie. To je ono!
Zatoč doprava, Marie. Doprava. To je ono. Tak jo. Dupni na spojku.
- Co to je? - Spojka! Šlápni levou nohou. To je ono.
- [startování motoru] - Jo! Ano! Posuň se. Šup.
Á!
[smích]
Teď krademe auta?
Tohle není auto, ale Citroën.
Neukradli jsme ho, osvobozujeme ho pro celou Francii.
[voják křičí německy, jednotky odpovídají]
NACIONÁLNĚ POLITICKÝ VÝCHOVNÝ INSTITUT
[voják dál křičí rozkazy]
[všichni křičí, voják dává další příkazy]
[pískání na píšťalku]
NACIONÁLNĚ POLITICKÝ VÝCHOVNÝ INSTITUT BERLÍN
Wernere Pfennigu, to, co vidíš, se neustále zvětšuje.
Nacionálně politický výchovný institut.
Nejelitnější škola v Německu,
zřízena pro nejbystřejší mozky a nejsilnější těla.
Zde přežijí jen nadřazení.
[psí štěkot v dálce]
Čteš Friedricha Nietzscheho?
Ne, já nic nečtu.
Poslouchám.
[podplukovník] „Co nás nezabije, to nás posílí.“
[blížící se kroky]
Heil Hitler.
[doktor] Kdo jste?
Podplukovník Seidler.
Vedu kandidáta z oddělení v Essenu.
Napřed máme prý jít k vám.
Co je zač?
Je to génius.
To je Werner Pfennig.
Má velmi zvláštní nadání pro rádia.
Ano, ale...
Já se neptal na jeho zvláštní nadání.
Ptal jsem se naprosto jasně, co je zač.
Je to chlapec.
[povzdech]
Když se někdo zeptá, co jste zač,
tak se vás ptá, jaká jste rasa.
Jaká je vaše rasa, prosím? Co je zač?
Je to německý árijec.
No, podle té zde vyplněné přihlášky, kterou jste poslal,
jste pana Pfenniga našel v sirotčinci.
Takže je sirotek.
Kdo byl tvůj otec, Wernere Pfennigu?
To já nevím, kdo to byl.
Pane.
Tvá matka?
Mrtvá, pane.
Mrtvá co?
Mrtvá, pane... Heil Hitler.
Myslím, byla tvá matka německá árijka?
Ano, pane.
[doktor] Ale tvůj otec, který zmizel, mohl být kdokoliv.
Zatím si odlož.
Pokud chlapec nemá žádné potvrzující doklady o svém původu,
musí být předtím, než vůbec vstoupí do svatyně této instituce,
důkladně vyšetřen, abychom si mohli být naprosto jisti jeho rasovým původem.
[křik] Říkal jsem, sundej si ty zasraný hadry!
Vezmu si míry každé části jeho těla.
Tloušťku rtů, úhel výstupu nosu,
kostní hustotu, barvu očí, barvu pleti,
vzdálenost mezi spánky a obvod jeho hlavy.
A pouze když po zkompletování mého vyšetření
nebude žádných pochyb o tom, že má židovskou krev...
Sundej si všechno!
...bude k nám přijat.
[podrážděný povzdech]
Herr Seidler , díky, že na nás myslíte.
Teď se vraťte do Essenu.
Werner Pfennig je teď už v našich rukou.
Heil Hitler.
[voják mluví německy]
[doktor anglicky] Dobré zprávy, Wernere Pfennigu!
Ty nejsi Žid,
takže můžeš klidně žít a připojit se k této instituci.
Ale pamatuj.
Chlapec, kterým jsi, brzy zemře.
Nahradí ho něco nadlidského, hm?
Pozor!
- Heil Hitler! - [všichni] Heil Hitler!
[voják] Jde nový hoch.
Tvoje polní uniforma.
Tady cvičební uniforma.
Šle vzadu zkřížené, vpředu rovnoběžné,
rukávy vyhrnuté.
Na pravé straně pásku budeš nosit pochvu a nůž.
Bez knih, bez cigaret, bez osobního majetku.
To je tvá skříňka.
Nebude v ní nic než uniformy, boty, nůž, leštěnka.
Po večerce se nemluví. Dopisy domů jdou ve středu.
Zbavíme tě tvé slabosti, zbabělosti a váhavosti.
Stane se z tebe vodopád střílející kulky.
Zřekneš se pohodlí a budeš žít z povinnosti.
Budeš jíst zemi a dýchat národ.
- Rozuměl jsi mi? - Ano, pane. Rozuměl.
Fajn.
Tradiční způsob přijetí.
[hraje napínavá hudba]
Běž.
[křik chlapců]
[Werner] Moje nejmilejší Jutto,
tohle je vážně zajímavé místo.
Je tu spousta lesů a přírody. A vzduch je čistý.
[hlučný dusot]
Ostatní kluci docela ujdou, ale většinou jsou větší než já.
Pořád jsem neměl šanci se dostat k rádiu,
ale jistě na to dojde.
Řekni prosím Frau Eleně, aby se o mě nebála. Je mi dobře ...
a užívám si čerstvý vzduch.
[nezřetelný křik]
Doufám, že se máte dobře.
[Wernerovo hekání]
Mám tě rád a moc mi chybíš.
Opatruj se a Heil Hitler ,
Werner.
[důstojník] To stačí! Dost!
Vztyk!
Ty musíš být ten nový radista.
Vstávej! Vztyk, chlapče.
Buďte na něj hodní.
Říše do něho vkládá velké naděje.
Pojď.
Buď zemřeš jako lev,
nebo tě převrhnou jako sklenici mlíka.
- [Wernerovo hekání] - [psí štěkot]
[důstojník] Dělej! Vstávej.
[pískání na píšťalku]
SAINT-MALO O ČTYŘI ROKY POZDĚJI
Pamatuj, Pfennigu,
pokud plánuješ záměrně selhat,
nepůjde jen o tvůj život.
Slyšel jsem, že máš sestru.
Juttu.
Pokud nenajdeš zdroj krátké vlny 13,10,
zemře i tvoje sestra.
A bude umírat vážně nehezky.
[hučení rádia]
[Marie z rádia] Papá, dnes jsem vzpomínala na naši cestu...
Jeď!
[Marie] ... do Saint-Malo,
na ukradené auto,
na spaní ve stodolách a živých plotech a kradení vajec po cestě.
Vzpomínám si, jak jsme dorazili do města přesně, když nám došlo palivo.
[Werner] Vysílá půl kilometru na západ.
[důstojník] Tady doprava.
A pamatuju si, jak jsem byla nervózní, když jsme sem přijeli,
netušíc, co nás tady čeká, koho potkáme.
Čekala nás ale jen láska a radost.
[povzdech] Všechno mi to už ale přijde hrozně dávno.
[polknutí] Papá...
Modlím se, ať se k tobě tenhle signál dostane, ať jsi kdekoliv,
já v nás totiž nikdy nepřestanu doufat.
Vážně nikdy.
Posílám lásku.
[bouchnutí dveří od auta]
[důstojník] Vylez.
[hraje dramatická hudba]
[bouchání na dveře]
Jdi pozdravit kamarádku.
Ať jsi kdokoli, prosím, odpusť.
[zalapání po dechu]
[skřípání dveří]
[zadunění]
[hraje dynamická instrumentální hudba]