Fem, fire,
tre, to, én...
Heldigvis for deg kan jeg ikke skyte deg.
Jeg trenger deg. Men du kan ikke rømme fra meg.
Tidevannet stiger,
og bare jeg kan få deg i trygghet,
for bare jeg har lyset.
Jeg har prøvd å godsnakke. Nå prøver jeg fornuft.
Ditt liv er i mine hender. Akkurat som mitt liv er i dine.
Jeg leter etter Flammehavet.
Hvordan vet du om Flammehavet?
Faren din fortalte om den.
Har du snakket med faren min?
Bare si hvor den er.
Si at han lever.
Jeg vet at han lever.
Jeg hører stemmen hans.
Hør på stemmen min. Hør på meg.
Hold deg nær. Det er veldig folksomt.
PARIS - 14. JUNI 1940 FIRE ÅR TIDLIGERE
Jeg vet det er bursdagen din, men jeg må gjøre noe.
- Du sa vi skulle på ferie. - Vi skal det.
Så hvorfor har vi det travelt?
Fordi tyskerne dessverre valgte bursdagen din til å invadere Paris.
Unnskyld meg.
Hva vil tyskerne med Frankrike?
På grunn av én manns forfengelighet, ransaker de hele byer og tar alt av verdi.
Kan du finne nøkkelen til dinosaurgalleriet?
Du er mye raskere enn meg.
Kom, vi må redde det vi kan, og så redde oss selv.
Det er en kasse til høyre.
- Daniel! Vil du fortsatt ha denne? - Gjerne.
Tilbake så snart jeg kan.
Beklager at jeg tok deg med,
men jeg kunne ikke garantere at jeg kom tilbake.
De stenger gatene og innfører portforbud.
Når nazistene kommer til museet, vil de lete etter disse først.
- Tar vi med oss disse steinene? - Nei. Ta tak.
Jeg gir dem til noen jeg stoler på for å få dem ut av Paris.
Og hva skjer om de blir tatt?
Én siste ting.
Når vi kommer om bord på toget, har jeg kake for å feire dagen din.
Vi drar sørover, hjem til en venn.
Hvilken venn?
Den typen venn jeg kan stole på tar vare på verdifulle ting.
Som deg, Marie.
Brett over den siden.
Sånn.
Nå venter dinosauren.
Gi meg hånden, så går vi.
Husk å si at det haster.
Takk og lov at du er tilbake.
Tyskerne er ved hoveddøren.
Vi sa vi har stengt, men jeg tror de vil sprenge den.
Slipp dem inn. Lag kaffe.
Gi dem sigaretter. Forhal i fem minutter.
Gi ham nøkkelen for å låse alle dørene vi kom inn.
På vei ut, lat som du ikke finner rett nøkkel.
Folk som bare bruker øynene, sliter med det.
Hun tar godt vare på meg.
- Hvor skal dere dra? - Vi klarer oss fint.
Pass på deg selv.
Mr. Daly, åpne dørene og slipp dem inn.
- Jeg kommer straks. - Si meg hva som skjer.
Jeg bruker min billige regnfrakk
til å bære diamanter og juveler verdt mer enn halve Paris,
og sender dem til Genève inni hodet på en Tyrannosaurus rex,
et av de verste monstrene som har vandret på jorda,
før Det tredje riket oppsto.
Hold deg nær, det er en søyle til høyre.
Forsiktig. Her.
Tyskerne er nære nå. Hit bort. Stopp.
Gi meg vesken din. Du sitter på kassen.
Gå opp. Her.
Sånn, ja.
Jeg løper. Du må stole på meg.
- Jeg stoler på deg. - Da løper vi.
Jeg kan garantere én ting.
Denne bursdagen glemmer du aldri.
Hva skjedde så?
En lastebil ventet på edelstenene.
Jeg vet ikke om den du leter etter var der.
Det vet jeg.
Slutt å lyve.
Jeg vet den ikke var med de andre.
Faren din beholdt den selv. Han ga den til deg. Hvor er den?
Hvor er faren min?
Marie, det er noe du må vite.
Det er din fars skyld at du ble blind.
Flammehavet er velsignet, men også forbannet.
De dens eiere er glad i blir rammet av grusom ulykke.
Ditt mørke var en gave fra din kjære pappa.
BASERT PÅ ROMANEN TIL ANTHONY DOERR
ALT LYSET VI IKKE SER
Korporal Pfennig.
Igjen er bombingen presist planlagt og innrettet.
Jeg kom for å se om du hadde snappet opp noen sendinger
som kan veilede bombene,
men i stedet ser jeg at du driver med...
...rengjøring!
Jeg er nysgjerrig. Hvor er Schmidt?
Vi mistet strømmen, en sikring gikk og han ville finne en ekstra.
Jeg er redd han kan ha blitt drept i en eksplosjon.
Så redd at du bestemte deg for å vaske gulvet.
Hvis sikringen gikk, hvorfor er lysene på?
Og hvorfor virker radioen?
Jeg fant en ekstra sikring i kjelleren.
Det var fremdeles blod der. Jeg fikk det på støvlene.
Bestemte meg for å vaske.
Se.
Noen sender.
La oss høre hva de sier.
"Det er akkurat som i gamle dager,
på kontoret mitt i den botaniske hagen i Paris,
bortsett fra..."
"Jeg vil gjerne vite hva du mener med godt nytt år."
En jente.
En jente sender.
Koden veileder bombene.
Men det visste du vel allerede?
Og da Schmidt fant det ut, drepte du ham.
Hvorfor?
Våpen.
- Du er spion. - Nei.
Så forklar!
Jeg gjorde det for å beskytte et minne.
Et håp.
Det eneste Das Reich ikke kunne ødelegge.
Jeg kunne henrettet deg her og nå.
Men
du er den eneste radiooperatøren igjen i Saint-Malo.
Så du og jeg...
...skal finne ut hvor personen sender fra.
Så gir jeg deg et våpen, og du dreper jenta selv.
Forstår du?
Jeg forstår.
Sendingen stoppet.
Vi har hele dagen.
Bombeflyene er borte.
Neste gang hun sender, finner vi henne.
Jeg satte Schmidt sammen med deg fordi jeg mistenkte deg fra starten.
I går kveld ringte jeg kommandøren på instituttet du gikk på.
Han sa du ble utvalgt til dette arbeidet fordi du var genial,
en av de beste i Tyskland, sa han.
Hent utstyret ditt.
Kom igjen.
Hvordan endte det slik?
VIKTORIASTRASSE BARNEHJEM ESSEN I TYSKLAND - 14. JUNI 1940
Fortsett med leksene, barn.
Det er antakelig radiopolitiet
som tar deg fordi du hører på ulovlige sendinger.
Du vet ikke hva du snakker om.
Heil Hitler.
Barn.
Heil Hitler!
Hva skyldes besøket, kommandør?
Hvor mange av dere barn har hørt på radio i dag?
Hvis dere har hørt på den nasjonale sendingen,
har dere hørt den fantastiske nyheten.
I dag gikk tyske tropper inn i Paris.
Franskmennene overga byen uten kamp.
Frankrike er et veldig dekadent land.
Resten av Frankrike følger snart.
Det kom med opptenningsveden.
Ja.
Hørte noen av dere barn på noe annet
enn den nasjonale kringkastingen i dag?
Du. Du skulle rekke opp hånden.
Han skulle forklare at siden Brandenburg-antennen ble reist,
kan ingen andre enn nasjonale signaler mottas.
Heil Hitler.
Ja, i teorien,
men smarte folk finner alltid en utvei.
De finner ut hvordan de kan lytte på utenlandske sendinger.
Smartinger som deg, gutt.
- Du er Werner Pfennig? - Ja.
Ja, det er du.
Og du er grunnen til at jeg er her.
Fordi jeg har hørt om deg.
De sier du er et geni.
De sier du er halvt gutt, halvt radiosender,
at du har ledninger i hodet som kan få inn signaler fra New York.
Jeg har ikke hørt på utenlandske sendinger på mange uker.
Heil Hitler.
- Ikke på månedsvis... - Hysj.
Dette gjelder ikke utenlandske sendinger.
Nei.
Jeg...
Jeg er bare her fordi jeg har en venn med en ødelagt radio,
og jeg vil at du, Werner Pfennig, skal komme og fikse den.
Og på et øyeblikk blir et liv endret.
Skal vi?
Det vakreste huset i Essen.
Beslaglagt fra en jøde som etterlot neglene i porten,
så vanskelig var det for henne å dra.
En gave til meg fra selveste Der Führer.
Skru av musikken, kjære, og vis gutten det ødelagte apparatet.
Jeg vil ha tilbake radioen min.
Pfennig, reparer den.
Da trenger jeg verktøy.
Og før vi hentet deg, dro vi til skolen din
og åpnet skapet ditt,
og fant verktøyene du har brukt til å lage ulovlige radioer.
Vi fant én innstilt på kortbølgefrekvens 13.10,
en forbudt stasjon et sted i Frankrike.
Du har lyttet til en gammel professor
som kringkaster til barn om naturfag og lys og fantasi og den slags.
Ja.
Han snakker bare om sannhet og vakre ting.
- Heil Hitler. - Heil Hitler.
Både sannhet og vakre ting er forbudt, Werner Pfennig.
Dine ører har konsumert forbudte ord, så hjernen din er forbudt.
Vi vet hva du har gjort,
og du vet at det straffes med døden.
Så her er forslaget mitt:
Du reparerer min kones radio...
...ellers dør du.
Kom igjen.
Koblingen er dårlig. Den må sveises.
Vi har ingen sveisemaskin.
Fiks det, eller dø.
I dag klokken ett gikk tyske tropper, tanks og andre kjøretøy...
Radioen er fikset. Heil Hitler.
Veldig bra, Pfennig.
Nå kan du bytte kanal før alle våre hjerner blir forgiftet.
Selvsagt.
GARE SAINT-LAZARE JERNBANESTASJON PARIS - 14. JUNI 1940
Til høyre.
Kom, fort. Vi er ved rampen. Opp.
Forsiktig. Hold deg fast i meg. Vær nær.
Det siste toget fra Paris har allerede dratt!
Dere kaster bort tiden! Dra tilbake!
Dere må snu og dra fra stasjonen.
Dra fra stasjonen!
Det siste toget har alt gått!
Dere må dra fra stasjonen nå.
Vi må gå.
- Gå? - Ja. Kom.
Vi har ikke noe valg.
Unnskyld meg. Hold deg fast i meg.
Hold fast.
La meg ta kofferten din, Marie.
Den er så tung.
Er dette radioen din?
Dit vi skal, har de kanskje ingen.
Jeg vil vite hva professoren mener om det som skjer.
Beklager, vi kan ikke ta denne med oss.
Så kan du forklare hvorfor en hel by rømmer uten noe sted å rømme til?
Kan du forklare hvorfor jødene rømmer fortest?
Kan du forklare hvorfor ett land vil eie et annet?
Nei, jeg kan ikke forklare noe av det.
På radio sier de at nazistene hater alle som er annerledes
og alle som sier sannheten.
- Marie... - Hør på meg.
Jeg er annerledes, det vet jeg.
Jeg vet du har prøvd å beskytte meg, men jeg er det.
Du sier sannheten.
Ja, og jeg tier for å beskytte deg.
Det eneste annerledes med deg, er at
du er villig til å bære en tung bør for å høre sannheten,
og det er en av de mange enestående tingene ved deg.
I livet må du aldri skjule den du er.
Men i krig kan du overleve ved å holde deg usett.
Jeg bærer kofferten din.
Professoren snakker bare til unge.
Vi må forstå galskapen i verden.
- Jeg bærer min egen byrde. - Nei.
Det er ikke din byrde å bære alene.
Kom.
Jeg er her. Her er jeg.
Jeg valgte dette bestemte hotellet fordi servicen er enestående.
Pappa, jeg hører levende høner.
Absolutt, kun fersk mat.
Og servitørene og butlerne
og stuepikene er så diskrete at du ikke engang merker dem.
Jeg føler en kjølig bris.
Da er vi vel på terrassen?
Ja. Og utsikten over valmueengen er fantastisk.
Jeg håper ikke det er noe så borgerlig som bord og stoler her.
Nei, temaet er japansk. Alle sitter på kne og spiser,
og den renommerte Michelin-kokken er berømt for sine salamismørbrød.
- Her. - Takk.
Kan du be en av butlerne om et sjal, takk?
- Ja. - Det er litt kaldt.
Takk. Og
kanskje si til kokken at bare
halvparten av det berømte smørbrødet er nok.
- Er du ikke sulten? - Nei...
Vi burde spare på maten,
for siden vi ikke vet hvor vi skal,
vet vi ikke hvor lang tid det tar.
Jeg vet hvor vi skal.
Jeg har bestemt at vi drar til Saint-Malo.
Ved havet?
Ja, ved havet. Spis.
Hvem kjenner du i Saint-Malo?
Vi har familie der.
Hvordan kommer vi oss dit?
Jeg mener...
Det går ingen tog.
Ingen gir oss skyss, for vennligheten er død,
og alle i hele verden har blitt onde samtidig.
Ikke alle.
Klokken er nesten ti, Marie.
Tid for professoren din.
Hvis han vet hva som skjer, vil jeg vite det også.
I kveld tror jeg han snakker om tidens natur.
Men uansett hva han snakker om, er det alltid om alt.
God kveld, barn.
Jeg vil starte kveldens sending med noen ord som,
uansett hvor dere er, kan være betimelige.
De ble skrevet for veldig lenge siden av den greske poeten Sofokles,
men jeg tror ordene beviser at ingenting egentlig endrer seg,
uansett hvor mye tid som går.
Dette skrev han:
"Tyrannen er stolthetens barn
som drikker av sin kvalme kopp av hensynsløshet og forfengelighet,
helt til han fra sin høye topp
faller hodestups ned i håpets støv."
Jeg vet det er dystre tider, barn,
men ha tro på at lyset alltid seirer.
Apropos lys, vil jeg gjerne snakke om...
Werner!
Du blir tatt av Gestapo, og lytter fremdeles?
I én time om dagen vil jeg lytte til godhet og fornuft.
- Au! - Burde skjære dem av.
Det gjorde vondt.
Ikke så vondt som en kule i hodet eller et tau rundt halsen.
Werner, du er alt jeg har.
Du er hele familien min. Jeg kan ikke miste deg.
- Beklager det med ørene. - Du er jammen sterk.
Veldig sterk.
Jeg fant litt sjokolade.
- Så hva sa professoren... - Werner!
Det er soldater her.
De vil snakke med deg.
Werner, du blir ikke tatt bort.
Du har blitt utvalgt fordi du er så smart.
De sier at du er for liten.
At du kom fra ingensteds.
At du ikke burde drømme stort.
Men jeg har tro på deg. Jeg vet du vil gjøre store ting.
Takk.
Forbli den samme, Werner Pfennig.
Selv om du ofte er irriterende,
- må du ikke forandre deg... - Det gjør vondt igjen.
Ikke la dem imponere deg.
Ikke la dem overbevise deg.
Hold innsiden av sjelen din den samme.
Som en av de dumme radiostasjonene.
Hold frekvensen den samme.
Jeg lover.
Ja.
Jeg lover.
Jutta...
- Jeg lover. - Jutta.
Gratulerer.
Radioreparasjonen var min lille test, og du besto med glans.
Hvor tar du meg med?
Til et sted der de gjør en gutt til en mann,
og mannen til en soldat.
Heil Hitler.
Da kjører vi, Marie.
Sving til høyre. Sånn, ja.
Og nå slipper du kløtsjen.
- Hva er en kløtsj? - Pedalen!
Løft venstre fot. Bra.
Ja da! Flytt deg.
Stjeler vi biler nå?
Dette er ikke en bil, men en Citroën.
Vi stjeler den ikke, vi frigjør den for hele Frankrike.
DET NASJONALPOLITISKE UTDANNINGSINSTITUTT
Se, Werner Pfennig, husene jeg tar deg med til, blir større for hver gang.
Det nasjonalpolitiske utdanningsinstitutt.
Den beste skolen i Tyskland,
bygget for de smarteste hodene og de sterkeste kroppene.
Bare overmenneskene overlever her.
Leser du Friedrich Nietzsche, Werner?
Nei, jeg leser ikke.
Jeg bare lytter.
"Det som ikke dreper oss, gjør oss sterkere."
Heil Hitler.
Hvem er du?
Oberstløytnant Siedler.
Jeg har en potensiell kandidat fra Essen-avdelingen.
Jeg ble bedt om å komme hit først.
Hva er han?
Han er en trollmann.
Dette er Werner Pfennig.
Han har spesielle anlegg for radioer.
Ja, vel...
Jeg spurte ikke om anlegg.
Jeg spurte spesifikt om hva han er.
Han er en gutt.
Når noen spør hva du er,
spør de hvilken rase du er.
Hva du er, er din rase.
Så hva er han?
Han er arisk tysk.
Men ifølge søknadspapirene
ble Werner Pfennig funnet på barnehjemmet.
Så han er foreldreløs.
Hvem var faren din, Werner Pfennig?
Jeg vet ikke hvem han var.
Sir.
Moren din?
Død, sir.
Død, hva?
Død, sir... Heil Hitler.
Jeg mener: Var moren din arisk tysk?
Ja, sir.
Men din far, som kom og dro, kan ha vært hva som helst.
Ta av deg klærne.
Hvis en gutt mangler dokumentasjon på sin opprinnelse,
må han før han går inn i det aller helligste på denne institusjonen,
bli grundig undersøkt,
så vi kan være sikre på hans rasegener.
Jeg ba deg ta av deg de jævla klærne!
Jeg skal måle alle kroppsdeler.
Leppetykkelse, nesevinkel,
beintetthet, øyefarge, hudfarge,
avstand mellom tinningene og hodeomkretsen.
Og kun om det etter undersøkelsen
ikke er tvil om at han ikke har jødisk blod...
Ta av alt.
...kommer han inn.
Takk for at du tenkte på oss, Herr Siedler.
Dra tilbake til Essen.
Werner Pfennig er i våre hender nå.
Heil Hitler.
Gode nyheter, Werner Pfennig!
Du er ikke jøde,
så du får leve,
og du får begynne på denne institusjonen.
Men merk deg dette:
Gutten du er nå vil snart være død,
erstattet av noe mer enn menneskelig.
Givakt!
- Heil Hitler! - Heil Hitler!
Ny gutt til utprøving.
Dette er feltuniformen din.
Dette er treningsuniformen din.
Bukseseler krysset bak, parallelle foran,
ermer rullet til albuen.
Du bærer en kniv i en slire på høyre side av beltet.
Ingen bøker, ingen sigaretter. Ingen personlige eiendeler.
Dette er skapet ditt.
Ingenting annet enn uniformer, støvler, kniv og skokrem der.
Ingen snakking etter lyset slukkes. Brev hjem sendes onsdager.
Vi skal fjerne svakheten din, feigheten og nølingen.
Du skal bli en foss, en salve av kuler.
Du skal forsake bekvemmelighet og kun leve etter plikt.
Du skal spise land og puste nasjon.
Forstått?
Forstått.
Bra.
Gi ham den tradisjonelle velkomsten.
Løp.
Min kjæreste søster Jutta,
dette er et svært interessant sted.
Det er mye skog og åpne enger, og luften er veldig ren.
De andre guttene virker greie, selv om de fleste er større enn meg.
Jeg har ennå ikke tatt i en radio engang,
men det kommer nok.
Be Frau Elena ikke bekymre seg for meg,
for jeg har det bra
og nyter den friske luften.
Håper det er bra med dere alle.
Jeg er glad i deg og savner deg veldig.
Beste ønsker og Heil Hitler.
Werner.
Det er nok!
Du må være den nye radiogutten.
Opp med deg.
Vær forsiktige med ham.
Das Reich har store planer for ham.
Kom igjen.
Enten dør du som en løve,
eller faller som et glass spilt melk.
Opp med deg. Kom igjen.
SAINT MALO FIRE ÅR SENERE
Husk, Pfennig,
hvis du planlegger å mislykkes med vilje,
er ikke bare ditt liv i fare.
Jeg forstår du har en søster...
Jutta.
Hvis du ikke finner kortbølge 13.10,
dør søsteren din også.
På en grusom måte.
Pappa, i dag har jeg husket reisen vår...
Kjør!
...til Saint-Malo
og den stjålne bilen,
hvordan vi sov i låver og ved hekker og stjal egg langs veien.
Jeg husker at vi ankom byen akkurat da vi var tomme for bensin...
Hun sender en halv kilometer vestover.
Sving her.
Og jeg husker jeg var så nervøs da vi kom,
for jeg visste ikke hva skjebnen vår ble eller hvem vi kom til å møte.
Men vi ble bare møtt av kjærlighet og glede.
Alt det virker så langt borte nå.
Pappa,
jeg ber om at signalet fra denne radioen når deg uansett hvor du er,
for jeg gir aldri opp håpet.
Aldri.
All min kjærlighet.
Kom deg ut.
På tide å møte vennen din.
Uansett hvem du er, tilgi meg.
Tekst: Gry Viola Impelluso