П'ять, чотири...
три, два, один...
Тобі пощастило, я не можу тебе вбити.
Ти мені потрібна. Але, Марі, від мене не втечеш.
Рівень води підіймається,
і лише я можу відвести тебе в безпечне місце,
бо лише в мене є світло.
Я намагався бути тактовним. Тепер спробую пояснити.
Твоє життя в моїх руках. Як і моє у твоїх.
Я шукаю Море полум'я.
Звідки ви знаєте про Море полум'я?
Твій батько розповів.
Ви говорили з моїм батьком?
Скажи, де камінь.
Скажіть, що він живий.
Я знаю, що він живий.
Я чую його голос.
Слухай мій голос.
Не відходь. Тут дуже людно. Пробач, Марі.
ПАРИЖ — 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р. ЧОТИРИ РОКИ ТОМУ
Сьогодні твій день народження, та я мушу дещо зробити. Обережно.
- Ти сказав, що ми їдемо на відпочинок. - Так.
Тоді чому ми так поспішаємо?
Бо, Марі, на жаль, німці обрали твій день народження для нападу на Париж.
Перепрошую.
Що німці зроблять із Францією?
Заради марнославства одного вони грабуватимуть міста, забиратимуть цінне.
Допоможи мені знайти ключ до галереї динозаврів.
Ти швидша за мене.
Ходімо, Марі, ми мусимо врятувати все, що можемо, а тоді врятуватися самі.
Праворуч від тебе ящик.
- Даніелю! Це ще треба? - Так, і терміново.
Повернуся, щойно зможу.
Вибач, що взяв тебе, та якби я залишив тебе у квартирі,
не факт, що зміг би повернутися.
Вулиці перекриють, встановлять комендантську годину.
Коли нацисти прийдуть у музей, вони найперше шукатимуть це.
- Ми заберемо камені зі собою? - Ні. Візьмися з того боку.
Я віддам їх надійним людям, які вивезуть їх із Парижа.
А що буде, якщо їх упіймають?
І останнє.
Коли сядемо в поїзд, відсвяткуємо твій день народження тортиком.
Поїдемо на південь, у дім мого друга.
Якого друга?
Такого, що здатен подбати про цінні речі.
Як-от ти, Марі.
Згорни з того боку.
Ось так.
Нас чекають динозаври.
Дай мені руку й ходімо.
Скажи їм, що це терміново.
Дякувати богу, ви повернулися.
Німці вже біля головного входу.
Ми сказали, що зачинені, але, гадаю, вони ось-ось увірвуться.
Впусти їх. Приготуй каву.
Пригости цигарками. Затримай на п'ять хвилин.
Дай йому ключі, хай замкне всі двері.
На виході вдай, що не можеш знайти потрібний ключ.
Людям, які послуговуються очима, це важко.
Бачиш? Вона дбає про мене.
- А ви куди? - Не хвилюйся, з нами все буде добре.
Подбай про себе.
Пане Дейлі, відчиніть і впустіть їх.
- Я зараз прийду. - Скажи мені, що відбувається.
Я використовую свій плащ за десять франків,
щоб перенести діаманти й коштовності, вартістю пів Парижа,
і надіслати їх у Женеву в голові тиранозавра,
одного з найстрашніших чудовиськ, які ходили по Землі,
до приходу Третього Рейху.
Не відходь, праворуч від тебе колона.
Обережно. Так.
Німці вже близько. Ось. Сюди. Стій.
Дай мені свою сумку. Сядь на валізу.
Догори. Сюди.
Ось так.
Я бігтиму. Ти мусиш мені довіряти.
- Я довіряю. - Ну все. Побігли.
Я гарантую тобі одне, Марі.
Цього дня народження ти не забудеш.
І що сталося потім?
На коштовності чекала вантажівка.
Я не знаю, чи той камінь, який ви шукаєте, був там.
Я знаю.
Досить мені брехати.
Я знаю, що він не з рештою.
Твій батько залишив його, а потім віддав тобі. Де він?
Де мій батько?
Марі, ти маєш дещо знати.
У твоїй сліпоті винен твій батько.
Море полум'я — благословенний камінь і водночас проклятий.
Бо ті, хто дорогий серцю власника каменю, зазнають нещасть.
Твоя темрява — подарунок від твого дорогоцінного таточка.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
Капрале Пфеннігу.
І знову бомбардування кероване й цілеспрямоване.
Я прийшов перевірити, чи не перехопив ти часом радіосигналів,
що скеровують бомби,
а натомість застаю тебе...
за господарюванням!
Цікаво. А де Шмідт?
Ми... Зник струм, бо вибухнув запобіжник, він пішов шукати запасний.
Боюся, його могло зачепити бомбою.
Так боїшся, що вирішив помити підлогу.
Якщо вибухнув запобіжник, то чому є світло?
І чому приймач працює?
Я знайшов запасний запобіжник у підвалі.
Там досі була кров. Прилипла до чобіт.
Я вирішив помити.
Слухай.
Хтось веде трансляцію.
Послухаємо, що кажуть.
«Як у старі часи,
у моєму кабінеті в Ботанічному саду в Парижі,
тільки...
Я хочу знати, що означає "З Новим роком"?»
Дівчина.
Дівчина веде трансляцію.
Код скеровує бомби.
Але ти й так знав, правда, Пфеннігу?
І коли Шмідт дізнався, ти його вбив.
Чому?
Зброю.
- Ти шпигун. - Ні.
То поясни!
Я зробив це, щоб захистити пам'ять.
Місце надії.
Єдине, яке не зміг знищити Рейх.
Я міг би вбити тебе просто зараз, Пфеннігу.
Але...
але в Сен-Мало з радіооператорів залишився лише ти.
Тож ми з тобою...
знайдемо місце, з якого та особа веде трансляцію.
Тоді я вкладу пістолет тобі в руку, і ти сам уб'єш дівчину.
Ти зрозумів?
Так, пане, зрозумів.
Трансляція зупинилася.
У нас є весь день.
Бомбардувальники відступили.
Як вийде в ефір, ми її знайдемо.
Я приставив до тебе Шмідта, бо підозрював тебе від початку.
Минулого вечора я подзвонив командувачу інституту, де ти навчався.
Він сказав, що тебе обрали для цієї роботи, бо ти був генієм.
Одним із найкращих у Німеччині.
Збери обладнання.
Швидко.
То як до цього дійшло?
СИРОТИНЕЦЬ НА ВІКТОРІЯШТРАССЕ ЕССЕН, НІМЕЧЧИНА — 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р.
Займайтеся своїми справами, діти.
Це, мабуть, радіополіція,
прийшли по тебе, бо ти слухаєш заборонені станції.
Ти не знаєш, що кажеш.
Гайль Гітлер.
Діти.
Гайль Гітлер!
Чим зобов'язані, командувачу?
Скільки з ваших дітей сьогодні слухало радіо?
Якщо ви слухали національну радіостанцію,
то, мабуть, чули чудову новину.
Сьогодні німецькі війська увійшли в Париж.
Французи здали місто без бою.
Французи — зіпсута нація.
Решта Франції теж скоро буде наша.
Це для розпалювання, командувачу.
Так.
Хтось із ваших дітей слухав щось,
окрім національної радіостанції сьогодні?
Ти. Ти хотів підняти руку.
Він хотів пояснити, що оскільки підняли бранденбурзьку антену,
іншого сигналу, крім національної радіостанції, зловити неможливо.
Гайль Гітлер.
Так, теоретично,
та розумні знайдуть спосіб оминути перепону.
Вони знайдуть спосіб слухати іноземні радіостанції.
Розумні, як ти, хлопче.
- Ти Вернер Пфенніг, так? - Так.
Так, авжеж.
Так і є, і я тут через тебе.
Бо слава про тебе дійшла й до мене.
Кажуть, ти геній.
Кажуть, ти напівхлопець, напіврадіопередавач,
у твоїй голові є проводи, які можуть упіймати сигнал із Нью-Йорка.
Я не слухав іноземних станцій багато тижнів, пане.
Гайль Гітлер.
- Власне, місяців... - Замовкни.
Я тут не через іноземні радіостанції.
Ні.
Я...
Я тут, бо в мого друга зламався радіопередавач,
і я хочу, щоб ти, Вернере Пфеннігу, його полагодив.
І в одну мить життя круто міняється.
Ходімо?
Найкрасивіший дім в Ессені.
Вилучили в єврейки, яка залишила свої нігті у воротах,
так не хотіла йти звідти.
Подарунок від самого фюрера.
Дорогенька, вимкни музику й покажи хлопцеві зламаний пристрій.
Я хочу радіоприймач.
Пфеннігу, полагодь.
Для цього потрібні інструменти, пане.
Перш ніж забрати тебе, ми навідалися в місцеву школу,
відчинили твою шафку
й знайшли інструменти, якими ти майструєш нелегальні приймачі.
Ми знайшли приймач, налаштований на коротку хвилю 13.10,
заборонену радіостанцію, розташовану десь у Франції.
Ти слухав старого професора,
який розказує дітям про науку, світло, уяву й тому подібне.
Так.
Він розповідає лише про правду й красиві речі, пане.
- Гайль Гітлер. - Гайль Гітлер.
Правда й красиві речі заборонені, Вернере Пфеннігу.
Твої вуха слухали заборонені слова, тож твій мозок теж заборонений.
А зараз...
ми знаємо, чим ти займався,
а ти знаєш, що покарання за це — смерть.
Ось тобі моя пропозиція...
Полагодь радіоприймач моєї дружини...
або помреш.
Ну ж бо.
Відійшов контакт. Треба запаяти.
Тут немає паяльника.
Полагодь або помри.
Сьогодні о 13:00 за Гринвічем німецькі війська, танки та інша техніка...
Я полагодив, пане. Гайль Гітлер.
Дуже добре, Пфеннігу.
А тепер зміни канал, поки не потруїло нам мізки.
Так, пане. Звісно.
СТАНЦІЯ СЕН-ЛАЗАР ПАРИЖ — 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р.
Праворуч.
Ходімо, швидко. Перехід на платформу. Догори.
Обережно. Тримайся за мене. Тримайся, Марі. Не відходь.
Останній поїзд із Парижа вже пішов!
Ви марнуєте час! Повертайтеся назад!
Назад! Повертайтеся. Звільніть вокзал.
Звільніть вокзал!
Останній поїзд уже пішов!
Негайно звільніть вокзал.
Треба йти пішки.
- Пішки? - Ходімо. Так.
Вибору немає. Ходімо.
Перепрошую. Ходімо, Марі, тримайся за мене.
Тримайся.
Марі, сонечку, дай свою валізу.
Така важка.
Там радіоприймач?
Там, куди ми йдемо, може не бути.
Я хочу знати думку професора про те, що відбувається.
Марі, пробач, але ми не можемо його взяти.
То, може, поясниш, чому все місто тікає, якщо немає куди тікати?
Поясниш, чому євреї тікають найшвидше?
Поясниш, чому одна країна хоче володіти іншою?
Не можу. Я не можу цього пояснити.
По радіо кажуть, що нацисти ненавидять усіх, хто інакший,
і ненавидять усіх, хто каже правду.
- Марі... - Послухай мене. Послухай.
Я інакша. Я це знаю.
Я знаю, ти намагався мене захистити, але я інакша.
А ти говориш правду.
Так. Але я мовчатиму, щоб захистити тебе.
Єдине, що в тобі інакше, —
це бажання нести важку валізу, щоб почути правду.
І це одна з надзвичайних твоїх рис, Марі.
У житті ніколи не приховуй, хто ти.
Але під час війни непримітність збереже тобі життя.
Я понесу твою валізу.
Знаєш, професор розмовляє лише з молоддю.
Ми мусимо зрозуміти божевілля цього світу.
- Я сама понесу свій тягар. - Ні.
Це не твій тягар, щоб нести самій.
Ходімо.
Я тут.
Марі, я вибрав цей готель, бо тут прекрасне обслуговування.
Тату, я чую живих курей.
Аякже, лише найсвіжіша їжа.
Офіціанти, офіціантки, дворецькі
й покоївки такі тактовні, що ти їх навіть не помічаєш.
Я відчуваю холодний вітерець.
Ми на терасі?
Так. І вигляд на макові поля вражає.
Маю надію, тут немає таких буржуазних надлишків, як стіл і стільці.
Ні, тематика японська. Ми їстимемо на колінах,
а відзначений зіркою Мішлен кухар славиться своїми сандвічами із салямі.
- Тримай. - Дякую.
Можеш попросити у дворецького шаль?
- Так. - Тут прохолодно.
Дякую. І...
скажи кухарю,
що й половини його славетного сандвіча буде достатньо.
- Чому? Ти не голодна? - Ні...
Треба берегти їжу, тату. Я...
Оскільки ти не знаєш, куди ми йдемо,
ми не знаємо, скільки пробудемо в дорозі.
Я знаю, куди ми йдемо.
Я вирішив піти в Сен-Мало.
Біля океану?
Так, біля океану. Їж.
Кого ти знаєш у Сен-Мало?
У нас там сім'я.
Як ми туди потрапимо?
Тобто...
Потяги не їздять.
Ніхто нас не підвезе, бо доброта мертва,
і всі люди у світі водночас стали злими.
Не всі люди.
Марі, майже десята.
Час для твого професора.
Якщо він знає, що відбувається, я б теж хотів дізнатися.
Сьогодні, здається, він розповідатиме про природу часу.
Але про що б він не розповідав, він завжди розповідає про все.
Добрий вечір, діти.
Я б хотів почати трансляцію словами,
які, де б ви не були, здадуться вам доречними.
Їх давним-давно написав грецький драматург на ім'я Софокл,
але ці слова доводять, що не все змінюється,
скільки б часу не минуло.
Ось що він написав...
«Гордощі родять тирана
Гордощі, глупством надуті Пхають до діл неподобних
Та на найвищу високість
Вибравшись, падають раптом В темну безодню стрімглав».
Я знаю, що зараз темні часи, діти,
але завжди вірте, що світло перемагає.
До речі, про світло, я б хотів розповісти вам...
Вернере!
Тебе забрало гестапо, а ти все ще слухаєш?
Одну годину на день я хочу слухати про доброту й розум.
- Боляче! - Треба їх відрізати.
Болить.
Не так, як куля в голові чи мотузка довкола шиї.
Вернере, ти все, що в мене є.
Ти моя сім'я, уся. Я не можу тебе втратити.
- Пробач за вуха. - Ти сильна.
Дуже сильна.
Я знайшла шоколад.
- І що професор... - Вернере!
Тут солдати.
Кажуть, що хочуть з тобою поговорити.
Вернере, тебе не забирають.
Тебе обрали, бо ти розумний.
Казатимуть, що ти ще замалий.
Що ти ніхто.
Що не маєш мріяти про велике.
Але я вірю в тебе. Я знаю, що ти здійсниш щось грандіозне.
Дякую.
Залишайся таким, як є, Вернере Пфеннігу.
Хоч ти й часто дратуєш.
- Не змінюйся. - Ти знову робиш мені боляче.
Не дозволяй їм тебе вразити.
Не дозволяй себе переконати.
Бережи свою душу.
Як ті свої дурні радіостанції.
Бережи свою частоту.
Обіцяю.
Так.
Обіцяю.
Ютто...
- Обіцяю. - Ютто.
Мої вітання.
Ремонт радіоприймача — це перевірка, яку ти успішно пройшов.
Куди ви мене везете?
У місце, де з хлопця зроблять чоловіка,
а із чоловіка — солдата.
Гайль Гітлер.
Гаразд, поїхали, Марі. Так.
Повертай праворуч. Так.
А тепер витисни зчеплення.
- Що це таке? - Зчеплення!
Підніми ліву ногу. Так.
Так! Гаразд! Посунься!
Тепер ми крадемо машини?
Це не машина, це «Сітроен».
І ми не крадемо, а звільняємо її для всієї Франції.
НАЦІОНАЛ-ПОЛІТИЧНИЙ ІНСТИТУТ
Бачиш, Вернере Пфеннігу, будинки, куди я тебе везу, щораз більші.
Націонал-політичний інститут.
Найелітніший заклад Німеччини,
збудований для найяскравіших умів і найсильніших тіл.
Тут виживають лише суперлюди.
Ти читаєш Фрідріха Ніцше, Вернере?
Ні, не читаю.
Я лише слухаю.
«Те, що нас не вбиває, робить нас сильнішими».
Гайль Гітлер.
Ви хто?
Підполковник Зідлер.
У мене кандидат на вступ з Ессена.
Мені сказали спершу прийти сюди.
Хто він?
Він чарівник.
Це Вернер Пфенніг.
У нього неабиякі здібності до радіо.
Так, що ж...
Я не питав про здібності.
Я чітко спитав, хто він?
Він хлопець.
Коли хтось питає, хто ти,
то питають про расу.
Ти — це твоя раса.
Тож, прошу, хто він?
Він німецький арієць.
Але згідно із поданою заявою,
Вернера Пфенніга знайшли в сиротинці.
Отож він сирота.
Ким був твій батько, Вернере Пфеннігу?
Я не знаю, ким був мій батько.
Пане.
А мама?
Померла, пане.
І?
Померла, пане... Гайль Гітлер.
Та чи була твоя мама німецькою арійкою?
Так, пане.
Але твій батько, який прийшов і пішов, міг бути ким завгодно.
Зніми одяг.
Якщо хлопець не має документів, які підтверджують його походження,
перш ніж навіть переступити поріг цієї святині,
його слід ретельно оглянути,
щоб упевнитися в його расовому генетичному матеріалі.
Я сказав зняти твій довбаний одяг!
Я огляну кожну частину його тіла.
Товщину губ, кут виступу носа,
щільність кісток, колір очей, колір шкіри,
відстань між скронями, окружність голови.
І лише якщо після огляду
не буде сумніву, чи є в ньому єврейська кров...
Зніми все.
...його приймуть.
Гер Зідлер, дякую, що подумали про нас.
А тепер повертайтеся в Ессен.
Вернер Пфенніг тепер у наших руках.
Гайль Гітлер.
Хороші новини, Вернере Пфеннігу!
Ти не єврей,
тож можеш жити
і можеш вступити в цей інститут.
Але запам'ятай.
Теперішній хлопець скоро помре,
його замінить надлюдина.
Увага!
- Гайль Гітлер! - Гайль Гітлер!
Новенький на перевірку.
Це твоя польова уніформа.
Це уніформа для спортзалу.
Підтяжки ззаду навхрест, спереду паралельно,
рукава закочені до ліктя,
ножа в піхвах носитимеш праворуч на поясі.
Жодних книг, жодних цигарок. Жодних особистих речей.
Це твоя шафка.
У шафці не має бути нічого, крім уніформи, черевиків, ножа, пасти.
Не розмовляти, коли вимкнуть світло. Листи додому відсилають у середу.
Ми вирвемо з тебе слабкість, боягузтво, сумніви.
Ти станеш водоспадом, градом куль.
Ти відмовишся від комфорту й житимеш лише обов'язком.
Ти житимеш лише країною і нацією.
Ти зрозумів?
Так, пане. Зрозумів.
Добре.
Привітайте його, як належить.
Тікай.
Дорога сестричко, Ютто,
це дуже цікаве місце.
Тут багато лісів і вільного простору, і повітря дуже чисте.
Хлопці тут наче нормальні, хоча більші за мене.
Я досі навіть не брався за радіоприймач,
та впевнений, цей день настане.
Скажи фрау Елені, щоб не хвилювалася за мене,
бо зі мною все добре...
насолоджуюся свіжим повітрям.
Сподіваюся, з тобою все добре.
Я тебе дуже люблю і сумую.
З найкращими побажаннями і Гайль Гітлер,
Вернер.
Досить!
Ти, мабуть, новенький з радіо.
Вставай. Вставай, хлопче.
Обережно з ним.
Рейх покладає на нього великі надії.
Ходімо.
Ти або вмираєш, як лев,
або тебе викидають, як скисле молоко.
Вставай. Ну ж бо.
СЕН-МАЛО ЧОТИРИ РОКИ ПО ТОМУ
Пам'ятай, Пфеннігу...
якщо ти плануєш завалити операцію,
на кону не лише твоє життя.
Наскільки я знаю, у тебе є сестра...
Ютта.
Якщо не знайдеш розташування приймача на короткій хвилі 13.10,
твоя сестра теж помре.
І помре страшною смертю.
Тату, сьогодні я пригадувала нашу подорож...
Їдь!
...у Сен-Мало,
на краденій машині.
Як ми спали в коморах і під живоплотом, крали яйця.
Пригадую, як ми приїхали в місто, коли скінчився бензин...
Вона транслює за пів кілометра на захід.
Поверни тут праворуч.
І я пригадую, ми так нервували, коли приїхали сюди,
не знаючи, що нас чекає чи кого ми зустрінемо.
Але нас чекала лише любов і радість.
Тепер це здається таким далеким.
Тату...
Я молюся, щоб цей радіосигнал було чути там, де ти є,
бо я ніколи не втрачу надії.
Ніколи.
Уся моя любов.
Виходь.
Час зустріти подругу.
Ким би ти не була, пробач мені.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин