[офіцер] П'ять, чотири...
три, два, один...
[постріл]
Ти потрібна мені, я тебе не застрелю.
Не застрелю. І, Марі, від мене не втечеш,
вода прибуває.
Я можу тебе врятувати,
тому що в мене є ліхтарик.
- [грає напружена інструментальна музика] - [Марі кричить]
[офіцер кричить]
Я був делікатний. А зараз скажу відверто.
- [вибух] - [Марі важко дихає]
Твоє життя в моїх руках. А моє життя – у твоїх.
Я шукаю Море полум'я.
Як ви дізналися про Море полум'я?
Від твого батька.
Ви говорили з батьком?
Де камінь, кажи.
Скажіть, що він живий.
Я знаю, він живий.
Я чую його голос.
[батько] Слухай мій голос. Слухай мене.
Не відставай. Тут дуже людно.
ПАРИЖ — 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р.
Вибач, Марі, сьогодні в тебе день народження, та я маю ще дещо зробити.
- Ти казав, ми їдемо відпочивати. - Так і є.
Чому ми так біжимо?
На жаль, Марі, німці саме на твій день народження захопили Париж.
[офіцери вигукують накази німецькою]
[батько] Перепрошую.
[грає напружена інструментальна музика]
[офіцери продовжують вигукувати накази]
[німецькі солдати вигукують]
[батько] Обережно.
[Марі] Що німці зроблять із Францією?
Задля свого марнославного вождя
вони розграбують міста, заберуть усе найцінніше.
Будь ласка, допоможи мені знайти ключ від галереї з динозаврами.
Треба врятувати все, що можемо, а потім вже себе.
Праворуч ящик.
- [чоловік] Даніелю. Робимо? - Так, і негайно.
Я зараз прийду.
Вибач, Марі, що не залишив тебе вдома,
але я не знав, чи зможу пізніше повернутись.
Вулиці точно перекриють.
Коли нацисти потраплять у музей, вони насамперед шукатимуть оце.
- Ми заберемо їх з собою? - Ні, тримайся.
Я віддам їх людям, які вивезуть їх із Парижа.
А якщо їх затримають?
[зітхає] І ще один.
Коли сядемо в потяг, будемо їсти святковий тортик.
Поїдемо до мого друга, на південь.
Хто він?
Друг, на якого можна покластися. Який збереже коштовності.
І тебе, Марі.
Усе, згортай тканину до мене, отак.
А тепер до динозаврів.
Давай руку і ходімо.
Швидко, це важливо.
Даніелю, нарешті.
Німці вже біля входу.
Ми сказали, що не працюємо, та навряд чи їх це зупинить.
Впусти їх. Пригости кавою.
Дай сигарет. Затримай на п'ять хвилин.
Віддай йому ключі,
а ви біля виходу вдавайте, що не можете знайти потрібного ключа.
Вам і справді знайти його буде важко.
Отак моя донечка дбає про мене.
- Куди ви зараз? - Не бійся, усе буде гаразд.
Бережи себе.
[чоловік] Містере Дейлі, відчиніть двері, впустіть їх. Я зараз підійду.
Розкажи, що ти робиш.
Ховаю свій плащ за десять франків
із діамантами та коштовностями, що варті більше, ніж пів Парижа,
щоб перевезти їх до Женеви в черепі тиранозавра Рекса –
найстрашнішої відомої істоти на планеті
до появи Третього Рейха.
Ходімо, не відставай, праворуч колона.
Обережно. Так.
Німці вже близько. Сюди. Підходь. Стій, стій, стій. [крекче]
[батько] Давай валізу. Сідай на багаж.
[видихає] Піднімайся. Так.
Молодець.
Я бігтиму. Не бійся.
- Я не боюсь. - [батько] Добре. Уперед.
Одне я знаю напевно, Марі.
[батько] Цього дня народження ти не забудеш.
- [Марі різко вдихає] - Що було далі?
[Марі віддихається] Усі коштовності мали перевезти.
Я не знаю, чи був серед них той камінь.
А я знаю.
Не бреши мені.
Його там не було.
Батько забрав його і віддав тобі. Скажи, де камінь!
Де мій батько?
[свист бомб і вибухи удалині]
- [скрикує] - Марі, ти маєш дещо знати.
У тому, що ти сліпа, винен твій батько.
Море полум'я священне і прокляте.
На долю рідних того, хто ним володіє, випадають страшні хвороби.
Твоя сліпота — подарунок твого любого батька. [стогне]
[грає похмура інструментальна музика]
[зітхає]
[удалині кричить дитина]
[грає ярмаркова музика]
[вдихає]
[ярмаркова музика стишується і переходить у напружену]
[грає надихаюча інструментальна музика]
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
[вибух удалині]
[шурхіт щітки]
Капрале Пфенніг.
[зітхає]
Ще одне бомбардування, знову скероване і прицільне.
[вдихає] Зайшов запитати, чи вдалося перехопити якісь повідомлення,
що могли скерувати бомби.
Але бачу, ти натомість вирішив якогось біса
поприбирати!
[зітхає]
І скажи: а де Шмідт?
Ми хотіли... Н-не стало світла, запобіжник згорів, він пішов по запасний.
Я хвилююся, чи не потрапив він під вибухи.
Так хвилюєшся, що вирішив помити підлогу?
Запобіжник згорів, а приймач ні.
[звуки радіо]
Та й радіо працює.
У... підвалі був запасний запобіжник.
І там була кров, я в неї вступив.
Тому й мию підлогу.
[крекче] Цікаво.
Хтось щось транслює.
[посміюється]
[шум літаків вдалині]
Послухаю, хто що каже.
«Як колись дуже давно,
у моєму кабінеті в Ботанічному саду в Парижі.
От лише
я не дуже розумію, чому саме Новий рік.
[Марі по радіо] Скажи, у чому ти вбачаєш щастя
за нинішніх обставин? Чи жадаєш вирватися з полону?»
Дівчина.
[Марі по радіо] «Чи мрієш продовжити нашу підводну подорож?
Я гадаю, що щасливим буде той...»
В ефірі дівчина.
[Марі по радіо] «Ми пройшли 11 340 миль
або 50 250 льє з моменту нашого виходу...»
Код, що коригує вогонь.
Але ж ти це знаєш, так, Пфеннігу?
А коли Шмідт дізнався, ти його вбив. Гм?
[вибух удалині]
Чому?
Пістолет.
[удалині свист бомби, вибух]
- Ти шпигун? - Ні.
Тоді поясни!
Я хотів зберегти на пам'ять.
Місце спогадів.
[глузливо зітхає]
Єдине, чого я не можу знищити.
Я б міг тебе застрелити, Пфеннігу.
Але...
ти тепер єдиний радист у Сен-Мало.
Тож зараз
ми знайдемо, звідки та дівчина веде передачу.
Я дам тобі пістолет, і ти особисто її вб'єш.
Усе ясно?
- Так, сер, ясно. - [крекче]
[офіцер зітхає]
[звук сирен удалині]
Все перервалося.
У нас ще цілий день.
Бомбардувальники полетіли.
Коли вона вийде в ефір, відстежимо її.
І я привів сюди Шмідта, бо одразу тебе запідозрив.
Учора я телефонував в інститут, де ти навчався.
Там сказали, що тебе взяли в радисти, тому що ти геній.
Один із найкращих у Німеччині.
Збирай обладнання.
Бігом.
[офіцер] Що ж з тобою сталося?
[шурхіт коліс по гравію]
[грюк дверей авто]
НІМЕЧЧИНА, 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р.
[стукіт у двері]
Діти, робіть що робили.
[вдихає, тихо] Це, напевно, радіополіція.
Тебе заберуть, бо ти слухав заборонені передачі.
[тихо] Не вигадуй зайвого.
Гайль Гітлер.
Діти.
[діти] Гайль Гітлер!
Чому ви до нас завітали?
Чи багато з вас сьогодні слухало радіо?
[офіцер] Гм?
Якщо ви слухали національне радіо,
ви чули радісні новини.
Сьогодні німецькі війська ввійшли до Парижу.
Французи здали місто без бою.
Французи — пропаща нація.
Скоро ми захопимо всю Францію.
Це принесли для розпалювання.
[хмикає] Так.
Хтось із ваших дітей слухав іще щось, окрім
національного радіомовлення?
[видихає]
Ти. Ти хотів підняти руку.
[вдихає]
Він хотів пояснити, що відколи запрацювала «Бранденбурзька антена»,
неможливо спіймати жоден сигнал, крім національного.
Гайль Гітлер.
[хмикає]
Так. Теоретично, так, проте...
розумники обходять блокування.
І вони слухають різні закордонні передачі.
Такі розумники, як ти.
- Ти ж Вернер Пфенніг, так? - Так, це я.
Так. [посміюється] Так, це ти.
І знаєш, саме через тебе я тут.
Бо до мене дійшли чутки про тебе.
Кажуть, ти геній.
Кажуть, що ти напівхлопчик, напіврадіопередавач,
а в голові у тебе дроти, які приймають сигнали з Нью-Йорка.
Я не слухав закордонних передач вже кілька тижнів, сер.
Гайль Гітлер.
- [вдихає] Кілька місяців... - Тихо.
Я тут зовсім не через закордонні передачі.
Ні. Ні.
[хмикає]
Я...
Я прийшов, бо в моєї знайомої зламалося радіо.
І я хочу, щоб ти, Вернере Пфеннігу, полагодив його.
[офіцер зітхає]
Отак от вмить змінюється життя.
[офіцер] Ходімо?
[легенько схлипує]
[офіцер] Найчарівніший будинок в Ессені.
Конфіскований у єврейки, що лишила у воротах нігті, –
так не хотіла йти звідси.
Подарунок мені від самого фюрера.
[грає танцювальна музика]
Кохана, вимкни музику й покажи зламаний апарат.
[статичні шуми по радіо]
Я знову хочу радіо.
Пфеннігу, полагодь.
Я без інструментів, сер.
Перш ніж забрати тебе, ми завітали до школи,
відімкнули твою шафку
і знайшли інструменти, якими ти майструєш радіо.
Там був і радіоприймач, налаштований на коротку хвилю 13.10.
Це заборонена радіостанція десь у Франції.
Ти слухаєш старого професора,
який розповідає дітям про науку, світло, уяву та інші речі?
Так.
Він розповідає про істинне і прекрасне, сер.
- Гайль Гітлер. - Гайль Гітлер.
Так. Про істинне і прекрасне — про заборонене.
Твої вуха чули заборонені слова, тож і твої думки заборонені.
Ну...
ми знаємо, що ти робив,
і ти знаєш, що покарання за це — смерть.
Ось тобі моя пропозиція.
Або лагодиш моїй дружині радіо...
або вб'ю.
[грає напружена інструментальна музика]
Роби.
[зітхає]
Тут контакти відійшли, треба паяти.
Паяльника нема.
[зітхає]
Полагодь.
[клацає запобіжник]
[чоловік по радіо] Сьогодні о тринадцятій годині за Гринвічем
німецькі війська, танки та інша техніка ввійш...
Радіо працює, сер. Гайль Гітлер.
Молодець, Пфеннігу.
А зараз перемкни канал, поки нам не отруїли мізки.
Так, сер. Звісно.
[чоловік по радіо] Мільйони людей на вулиці...
[перемикання радіохвилі]
[по радіо звучить танцювальна музика]
[чоловік] Обережно — потяг відбуває.
СТАНЦІЯ СЕН-ЛАЗАР ПАРИЖ — 14 ЧЕРВНЯ 1940 Р.
Ліворуч, ліворуч.
[на вокзалі гамір]
Швидше, швидше. Остання сходинка, ставай.
Обережно. Візьмись за мене. Іди поряд.
Останній поїзд із Парижа вже пішов!
[занепокоєні крики]
Більше потягів не буде.
Негайно звільніть вокзал.
[марширують німецькі солдати]
[офіцер віддає накази німецькою]
[грає епічна інструментальна музика]
[офіцер віддає накази німецькою]
Нам треба йти.
- Куди? - Швидше. Так.
Вибору немає. Ходімо.
Вибачте. Пробачте. Ходімо. Тримайся за мене.
Тримайся.
[грає сумна інструментальна музика]
[вдалині гавкає пес]
Марі, дай мені валізу.
[із зусиллям] Яка важка.
Тут що, радіо?
Про всяк випадок.
Хочу почути, що скаже про всі ці події професор.
Марі, вибач, та ми не можемо взяти радіо.
Тоді поясни мені, чому все місто тікає кудись, не знаючи куди.
І чому тікають насамперед євреї?
Поясни, чому одна країна загарбує іншу.
Я не знаю. Я не маю пояснення.
По радіо сказали:
нацисти ненавидять тих, хто не як усі,
і тих, хто говорить правду.
- Марі... - Послухай мене. Слухай.
Я не така, як усі.
Я це розумію, я інша, і ти весь час мене оберігав.
А ти говориш правду.
Так. І я захищу тебе, я мовчатиму.
А ти не така, як усі,
бо ладна нести важку валізу, аби почути правду.
І це лише одна з багатьох твоїх надзвичайних рис, Марі.
Тобі не треба цього приховувати.
Проте на війні непомітність може врятувати.
[видихає]
Я понесу твою валізу.
Знаєш, той професор звертається до юного покоління.
Ми-ми маємо пізнати вади цього світу.
- Я сама понесу валізу. - Ні.
Ти не обирала такої долі.
Ходімо.
Я тут.
Марі, я обрав саме цей готель, бо тут надзвичайний сервіс.
[кудахкають кури]
Тату, я чую живих курей.
[сміється] Так, тут усе найсвіжіше.
А офіціанти й офіціантки, і портьє, і покоївки
такі непримітні, ніби їх і немає.
[усміхається]
Я відчуваю вітерець.
Ми на терасі, так?
[усміхається]
Так, і звідси видно макові поля.
І немає ніяких буржуазних столів і стільців?
Ні, ні, все в японському стилі: їмо сидячи долі,
а мішленівський шеф готує найсмачніші сендвічі з салямі.
- Ось. - Дякую.
- [Марі прочищає горло] - [крекче]
А можна принести мені шаль, будь ласка?
- Так. - Прохолодно.
[видихає] Дякую. І...
мабуть, скажи шеф-кухарю, що...
буде досить і половини смачного сендвіча.
- Чому? Не хочеш їсти? - Ні, е...
Треба бути заощадливими.
Ми ж не знаємо, куди йдемо
і скільки нам іще йти.
Я знаю, куди ми йдемо.
Я вирішив іти у Сен-Мало.
До океану?
Так, до океану. Їж.
[крекче]
[зітхає]
Ти когось знаєш у Сен-Мало?
У нас там є родичі.
А як нам туди дійти?
Просто ж...
Потяги не їздять.
І нас ніхто не підвезе, тому що люди стали злі і...
у світі в одну мить всі забули про добро.
Не всі у світі.
[хмикає]
Марі, майже десята.
Час твого професора.
Якщо він знає, що відбувається, я б теж хотів знати.
Сьогодні, мені здається, він розкаже про природу часу.
Та хай що він розповідає, це завжди про все на світі.
[пошук радіохвилі]
[грає ніжна інструментальна мелодія]
[професор по радіо] Добрий вечір, діти. Сьогодні я розпочну передачу словами,
які, хай де зараз кожен із вас,
можуть бути для вас слушними.
А написав їх дуже-дуже давно римський поет Вергілій.
І на мою думку, ці слова доводять, що з плином часу
насправді нічого не змінюється.
Ось ці рядки...
«Тиран – це дитя гордині,
що п'є з огидної чаші нерозважливості та марнославства,
допоки з висоти своєї пихи
не впаде стрімголов у тлін надії».
Так, діти, настали темні часи,
але завжди вірте, що життя переможе.
І я б хотів поговорити з вами про світло...
[Ютта шепоче] Вернере!
[важко дихає]
Тебе забирає гестапо, а ти все одно слухаєш?
[шепоче] Бо за цілий день хочу почути щось щире й розумне.
- Ай! [крекче] Боляче. - Я тобі їх відірву.
Зате врятує від кулі в голову чи мотузки на шиї.
[вдихає] Вернере, ти для мене все.
Ти моя сім'я, лише ти. І я тебе не втрачу.
- Вибач за вуха. - Ти така сильна.
[обоє сміються]
Дуже сильна.
- [сміється] - [посміюється]
У мене є шоколадка.
[обоє сміються]
- То що каже професор? - [фрау Елена] Вернере!
[важко дихає] Прийшли солдати.
Кажуть, до тебе.
[сопе]
[грає похмура інструментальна музика]
[працює двигун автомобіля]
Вернере, тебе не заберуть.
Тебе обрали, бо ти дуже розумний.
Тобі скажуть, що ти ще юний.
Що ти ніхто й нізвідки.
[шморгає] Н-не можна мріяти.
Та я в тебе вірю. Я знаю, ти створиш щось прекрасне.
[крекче]
Дякую.
[грає ніжна інструментальна музика]
[зітхає]
Завжди будь собою, Вернере Пфеннігу.
[вдихає]
І хоч ти часом дратуєш...
[схлипує] ...не змінюйся.
Мені знову боляче.
[посміюється]
[схлипує] Вибач.
[вдихає] Ти їм не піддавайся.
Не вір у те, що вони кажуть. [вдихає]
Хай твоє серце лишиться таким, як є. Гаразд?
[схлипує]
Як одна з твоїх радіостанцій.
Зберігай частоту незмінною.
[хмикає]
[схлипує]
- Обіцяю. - [вдихає] Так.
Я обіцяю.
[схлипує]
[сигнал клаксона]
Ютто. Ютто... Ютто.
- Я обіцяю. - Ютто.
[схлипує]
Вітаю.
Я перевіряв тебе з радіо. Ти впорався на відмінно.
Куди ми їдемо?
Туди, де хлопчики стають чоловіками,
а потім – солдатами.
Гайль Гітлер.
[грає сумна інструментальна музика]
[грає натхненна інструментальна музика]
[грає весела пісня]
[із зусиллям] Так, молодець, Марі! Виїхали.
Кермо вправо, Марі. Вправо. Отак. Добре.
Відпусти зчеплення.
- Що це таке? - Зчеплення!
Під лівою ногою. Отак.
[сміється] Так! Посунься! Посунься!
[сміється]
[хмикає] Ми вкрали авто!
Це не авто, це «Сітроен».
І ми не вкрали його, а звільнили задля всієї Франції.
[чоловік віддає накази німецькою]
[студенти вигукують]
НАЦІОНАЛ-ПОЛІТИЧНИЙ ІНСТИТУТ ОСВІТИ
[студенти вигукують]
- [грає тужлива інструментальна музика] - [звучать накази німецькою, свисток]
- [свисток] - [офіцер віддає накази німецькою]
Бачиш, Пфеннігу, я привіз тебе в ще більший будинок.
Це Націонал-політичний інститут освіти.
Найелітніша школа в Німеччині,
заснована для найгеніальніших та найміцніших.
Тут виживають лише надлюди.
Ти читаєш Фрідріха Ніцше?
Ні, не читаю.
Лише слухаю.
[офіцер] «Те, що нас не вбиває, робить нас сильнішими».
Гайль Гітлер.
Ви хто?
Лейтенант-полковник Зайдлер.
Я привів на затвердження кандидата від Ессену.
Сказали прийти сюди.
Хто це?
Він чарівник.
Це Вернер Пфенніг.
Він дуже здібний у галузі радіо.
[вдихає]
Так, добре...
але ж я запитав не про його здібності, чи не так?
Запитання було вкрай просте: хто це?
Хлопчик.
[хмикає] Коли ставлять таке запитання,
воно стосується виключно раси.
Раса визначає все.
Тому ще раз: хто це такий?
Німець-арієць.
[зітхає] Е-е, проте згідно з документами, що ви нам надали,
Вернера Пфенніга знайшли у притулку.
Отже, він сирота.
Хто твій батько, Вернере Пфеннігу?
Я не знаю, хто мій батько.
[тихо зойкає]
Сер.
А мати?
Покійна, сер.
Покійна і все?
Так, сер. Гайль Гітлер.
Я питаю, твоя мати була німкою-арійкою?
Так, сер.
А от твій батько міг бути хтозна-ким.
Роздягайся.
Оскільки хлопець не має документів, що підтверджують його походження,
перш ніж він увійде до святині нашого закладу,
його слід ретельно обстежити,
щоб переконатися в його расовій генетиці.
[кричить] Я сказав, знімай з себе бісовий одяг!
Я уважно перевірю кожну частину його тіла.
Повноту губ, кут носа до підборіддя,
щільність кісток, колір очей, колір шкіри,
відстань між скронями, а також обвід голови.
І лише після усіх моїх обстежень,
які доведуть, що в ньому не тече жидівська кров...
Знімай все.
...його буде прийнято.
[лікар зітхає]
Гере Зайдлер, дякую, що думаєте про нас.
Прошу, повертайтеся в Ессен.
Вернер Пфенніг тепер у наших руках.
Гайль Гітлер.
[чоловік виголошує накази німецькою]
Гарні новини, Вернере Пфеннігу!
Ти не єврей.
Тому живи, тобі можна.
І... вступай до нашого закладу.
А ще знай:
той, ким ти є зараз, скоро помре,
а з'явиться дехто з надлюдськими здібностями. Гм?
Струнко!
- Гайль Гітлер! - [усі] Гайль Гітлер!
Новенький, на перевірку.
Твоя польова форма.
Це спортивна форма.
[офіцер] Підтяжки схрещені на спині, спереду паралельні...
[скрикує]
[офіцер] ...рукава підкочені до ліктів, справа на паску носитимеш ніж.
Ані книжок, ані сигарет, ані особистих речей.
Ось твоя шафка.
У ній може бути лише форма, взуття, ніж, вакса.
Після відбою не розмовляти. Листи додому надсилаємо щосереди.
[вдихає]
Ми позбавимо тебе слабкості, боягузтва та нерішучості.
Тебе поливатиме й засипатиме кулями.
Ти житимеш так, як вимагатиме обов'язок,
і присвятиш себе країні і своїй нації.
[кричить] Усе ясно?
Так, сер, усе ясно.
Добре.
[дихає]
Влаштуйте традиційну посвяту.
Тікай.
[грає напружена інструментальна музика]
[курсанти кричать під час погоні]
[чоловік кричить]
[Вернер] Люба сестричко, Ютто, я в дуже цікавому місці.
Тут є і ліси, і долини, а повітря дуже чисте.
З іншими хлопцями я ладнаю, хоча вони всі більші за мене.
Радіо я ще не бачив, але точно скоро побачу.
Скажи фрау Елені, хай не хвилюється.
Зі мною все гаразд.
Я на свіжому повітрі.
[курсанти кричать]
[Вернер] Сподіваюсь, і у вас усе гаразд.
Люблю тебе і дуже сумую.
На все добре і Гайль Гітлер,
Вернер.
[чоловік] Розійтися! Досить!
Струнко!
Ти, напевне, наш новий радист.
Вставай. Вставай, ну ж бо.
[крекче]
Не ображайте хлопця.
Рейх на нього має великі плани.
Ходімо.
[офіцер] Загинь як лев,
або ніхто за тобою не заплаче.
[Вернер крекче]
[офіцер] Вставай. Ходімо!
[Вернер крекче]
[свистить свисток]
СЕН-МАЛО ЧОТИРИ РОКИ ПО ТОМУ
Затям, Пфеннігу,
якщо раптом почнеш ламати комедію,
не лише ти помреш.
Я знаю, що в тебе є сестра.
Ютта.
Не встановиш, хто і звідки транслює на хвилі 13.10, —
твоя сестра теж помре.
І помре вона в пекельних муках.
[радіоприймач гуде]
[Марі по радіо] Тату, сьогодні я згадувала нашу дорогу...
Їдь!
[Марі по радіо] ...до Сен-Мало,
і викрадене авто,
і як ми ночували в повітках та загородах і крали яйця.
[Марі по радіо] Я пам'ятаю, як ми приїхали в місто, як у нас закінчився бензин...
[Вернер] Вона за пів кілометра, із західного боку. Тут направо.
Я пам'ятаю, як хвилювалася, коли ми приїхали сюди.
[Марі по радіо] Я не знала, що на нас чекає, які тут люди.
Але нас прийняли з любов'ю і радістю.
[зітхає] Зараз здається, це все було так давно.
Тату...
[Марі по радіо] Я молюся, щоб ти почув мене, хай де ти зараз.
Я ніколи, ніколи не зневірюся.
Ніколи.
Люблю тебе.
[ляскають двері машини]
[чоловік] Виходь.
[працює двигун автомобіля]
[грає напружена інструментальна музика]
[стукіт у двері]
[хмикає]
Ти готовий зустріти подружку?
Не знаю, хто ти... Благаю, пробач мені.
[видихає]
[музика стихає]
Переклад субтитрів: Ольга Галайда