12 D'AGOST (1944)
Pfennig.
Vinga.
Així,
passa tu primer.
Si té còmplices, moriràs primer.
Si està sola, seràs tu qui tingui el plaer de matar-la.
Agafa-la.
Agafa-la!
Amb un missatge,
puc ordenar que lliurin la teva germana als gossos de les SS.
Si és que els seus ensinistradors n'han deixat res.
Mou-te.
Mou-te!
Així.
Halt!
- Marie! - Està fora de perill. Li ho prometo.
Acabes de disparar al teu comandant.
És una llarga història.
Marie! No et preocupis. Tot va bé!
El pany de la porta està trencat!
Hauràs de passar el forrellat des de dins.
Els nord-americans venen cap aquí.
Ara només és qüestió de dies.
Les teves transmissions estan ajudant a orientar el bombardeig.
Has de ser forta una mica més.
A nivell del forrellat hi ha les instruccions d'aquesta nit.
Els aliats faran la resta.
Ajuda'm.
Deixarem els cossos aquí?
Uns amics vindran a recollir les deixalles.
Recolliran el vehicle i alimentaran les gavines amb els cossos.
D'acord.
Així que es diu Marie.
No vull sentir el seu nom en boca d'un alemany.
No sé qui collons ets,
però vull escoltar la teva llarga història.
Treu-te la jaqueta.
Vindràs amb mi.
Marie! Ajusto la porta principal! Baixa i tanca-la.
Som-hi.
Capítol 22.
Segona part.
BASADA EN LA NOVEL·LA D'ANTHONY DOERR
QUATRE ANYS ABANS
Sorpresa!
Daniel?
Tia Manec, ella és la meva filla, Marie. De la que t'he escrit tantes vegades.
Encantada, Madame Manec.
Estic molt contenta de conèixer-te.
- Passeu. - Gràcies.
- Ja ho agafo.
Una més.
Sé que a l'oncle Etienne no li agraden les visites, però som aquí.
El meu germà s'adaptarà. Veniu!
- On som? - A la cuina.
- És aquí? - És clar que sí.
Serà a l'àtic jugant amb la ràdio.
Etienne?
Oncle Etienne!
No et sentirà. Utilitza auriculars.
Quin tipus de ràdio té?
Una ràdio ben molesta, que l'absorbeix 24 hores i controla la seva ment,
però és millor que quan contempla el mar,
que és l'única altra cosa que fa.
Daniel.
Espero que li diguis cada dia com n'és de bonica.
Tia Manec, és cega, no sorda.
Serè el mirallet encantat,
i seré jo qui li digui quan deixi de ser bonica,
i comenci a ser bella.
Tia Manec, no vull ser groller,
però hem viatjat els darrers tres dies
vivint de males herbes i pa dur.
I d'ous robats i un cotxe robat.
- Vinga. - Jo mateixa vaig conduir.
No necessita saber els detalls.
Bé, ara he d'escoltar els detalls! Asseieu-vos.
Cobriu-vos!
Veieu res?
- És gas? - Què és?
Gas!
Etienne!
Poseu-vos la màscara! La teniu dins el vostre equip!
Etienne! No sé què fer. No sé com funciona.
Vinga.
Així!
Poseu-vos el coi de màs...
Etienne!
Oncle Etienne!
- Soc jo, en Daniel! - Sí! Soc aquí.
Puc entrar?
La porta és tancada, un moment.
Ja sé que no t'agraden les sorpreses.
- Daniel. - Sí.
Fa molt de temps.
Puc passar?
No.
Vull dir, no crec que vulguis.
Tinc les finestres tancades pel soroll.
M'espanto fàcilment.
Suposo que l'aire deu ser pesat amb la meva presència.
Bé, només sento l'olor de lilà.
És la meva colònia. L'última ximpleria que em queda.
Ara baixo.
Què escoltes tot el dia?
Bé,
el món que es parla a si mateix com un boig enfadat.
I el micròfon?
Oncle Etienne, transmetre des d'una ràdio és il·legal.
- Es castiga amb pena de mort. - Ah, sí?
No llegeixo gaire els diaris.
Un moment.
Sento l'olor d'una famosa truita.
Tens aquest honor.
Li ha posat romaní i farigola.
Crec que l'honor no és per a mi.
No he vingut aquí sol.
A veure,
t'explicaré qui és el meu germà, Etienne.
Li agraden les ràdios.
Te'n parlaré.
L'oncle Etienne era un heroi de guerra.
Va guanyar moltes medalles, les quals va llançar al mar.
El que veus per la finestra.
No puc veure el mar, Madame Manec.
Déu meu, ho sento molt.
Bé, és un heroi de guerra.
Les coses que va veure a la guerra, ara no les pot esborrar.
Les veu quan tanca els ulls,
sobretot quan hi ha sorolls forts o coses inesperades.
Cotxes i gavines que criden.
Així que durant vint anys,
gairebé des del dia que va tornar de la guerra,
s'ha quedat aquí dins d'aquesta casa.
Ni tan sols va a la platja?
Ni tan sols va a la platja.
Bé, diu que viatja pel món a través dels seus llibres,
tot i que no el veig llegir gaire,
i de la seva ràdio, que gairebé no deixa mai.
Li parlo de l'aire fresc, de la llum,
- i saps què diu el ximple? - Què?
Diu
que la llum més important del món és tota la llum que no pots veure.
Marie,
aquest és el meu oncle Etienne.
Etienne, aquesta és la meva filla, Marie.
Marie, et trobes bé?
Sí.
El teu pare m'ha explicat el vostre viatge tan interessant.
Ho sento.
No ho he sentit bé. Ho pots repetir?
Diu que heu tingut un viatge molt interessant.
Sí, ha estat molt interessant.
Tens una ràdio?
Sí.
Amb la qual fas retransmissions?
Etienne, tenen molta gana. Talla una mica de pa.
Benvinguda, Marie.
El pa, Etienne.
Et trobes bé?
L'esmorzar és a taula. Mengeu!
L'olor de "per fi a casa", Marie. Mengeu.
SAINT-MALO, AGOST (1944)
Tot bé, Henri. Ell és amb mi.
Mou això.
Allunya't del forn, alemany.
Us agraden els forns al teu país, oi?
Aquesta nit hi haurà més atacs aeris. Tenim molta feina.
- Hauries de dormir una mica. - I tu?
Interrogaré el presoner.
Quan et vaig confirmar que havies disparat al teu comandant,
vas dir que era una llarga història.
Vas dir que t'interessava el nom de la noia de la casa.
Marie, és un bon nom.
Per què t'interessa ella?
La mateixa llarga història.
Has localitzat el transmissor des d'on ella transmet.
L'ona curta 13,10.
I què passa?
De petit, l'ona curta 13,10 era la meva única esperança.
L'ona curta 13,10
era la meva evasió.
El meu refugi.
Crec que vostè no ho entendria mai.
Posa'm a prova.
Els bombarders vindran al capvespre.
Sempre m'han interessat les ràdios.
Aquest interès, de jove em va portar molts problemes.
Quins problemes?
INSTITUT POLÍTIC NACIONAL D'EDUCACIÓ MAIG (1942)
No penseu!
No us atureu per pensar!
Us han donat una ordre i la complireu amb alegria!
El pensament destrueix l'acció!
Nietzsche afirma que hem de considerar les nostres accions!
Simplement hem de fer, fer i fer!
El teu pare és el Führer i et diu que saltis!
Salta!
Vinga!
Vinga.
Què és el dolor? El dolor no és res!
Seguiu!
En cadascuna d'aquestes capses,
trobareu tots els components d'un transceptor de ràdio simple.
Teniu una hora per construir una ràdio que funcioni
a partir d'ara.
Som caçadors,
no preses!
El lleó no és lliure de convertir-se en xai!
Moveu-vos!
Els forts no són lliures de ser febles!
Els forts devoren els febles!
Moveu-vos!
Mozart, Vivaldi, Bach,
cap d'ells ha fet tant per la raça humana com Otto Grottingen,
l'inventor alemany de la ràdio assequible.
El mateix Goebbels va dir que sense la ràdio,
el partit nazi mai hauria arribat al poder.
El que esteu construint és una arma de guerra.
En 53 segons.
Volkheimer, ves al bosc.
Ves tan lluny com puguis en deu minuts i engega el transceptor.
Ves.
Comença.
No.
Guarda-t'ho.
Quan estiguis maniobrant al front oriental,
no sempre tindràs paper i llapis per escriure els càlculs.
El front oriental? No soc massa jove?
Alemanya necessita genis.
Té, agafa-ho.
Escriu els teus càlculs al fang.
En Volkheimer es troba a 1,2 quilòmetres
al sud-est d'aquest punt.
Werner,
l'edat és només un nombre.
El geni és un regal.
Després d'allò em van ascendir.
Em vaig incorporar a comunicacions i em van enviar al front oriental.
I a l'Est vas caçar partisans...
Un cop al front, també va ser una llarga història.
Les coses que he vist
em persegueixen.
Hauries d'anar al soterrani.
Els altres tornaran aquesta nit i hi haurà un judici.
Els diré que et van enviar al front contra la teva voluntat.
Només voldran saber què vas fer després de convertir-te en soldat.
He fet coses dolentes.
Moltes coses dolentes.
Jo també he fet coses dolentes.
Gràcies.
Encara no has explicat
quin interès tens en aquesta nena cega que t'ha pegat tant.
No és tan petita.
L'estúpida gairebé em trenca el crani.
Té una cosa que no li pertany.
Em podries dir què és?
És un diamant.
Ha de valer molt.
Més que diners per a mi.
Fa tres anys em van diagnosticar.
El meu cos s'està menjant a si mateix.
Cada dia una mica més.
I un diamant et curarà?
Crec que ho farà.
Fa tres anys que l'he estat buscant.
Tres putos anys.
MUSEU D'HISTÒRIA NATURAL PARÍS, MAIG (1941)
- Qui els ha agafat? - No ho sé.
Aneu a aquesta adreça.
Si hi ha dones i nens, dispara'ls
si aquest home no torna a casa en 30 minuts.
No.
Ara, el rellotge és el teu amo.
Comencem de nou.
Si em dius la veritat, arribaràs a casa a temps per salvar la teva família.
Qui s'ha endut les joies d'aquesta cambra?
Es diu Daniel.
Daniel LeBlanc.
El guarda de les claus del museu. Que Déu em perdoni.
On ha anat?
Juro que no ho sé. No m'ho ha dit.
Però les joies que està buscant,
van cap a Ginebra.
Estan amagades dins del cap d'un dinosaure.
Si informa els soldats al punt de control
del perímetre de la ciutat,
us podreu quedar totes les joies.
Puc anar a casa ara?
Si us plau.
Segons l'arxiu,
hi havia una pedra en concret en aquesta cambra
més valuosa que totes les altres juntes.
Es diu Mar de Flames.
Es guardava aquí dins, oi?
Sí, mai es va exposar.
- Hi ha una superstició. - Una maledicció.
Aquest tal Daniel LeBlanc l'ha tocat amb les seves pròpies mans?
No creu en les malediccions. És un home de ciència com jo.
Vam ser els únics en manipular la pedra.
- Només ell i tu. - Si us plau.
Deixi'm anar a casa.
Estava sol quan va agafar les joies?
Sí. No. Estava amb la seva filla.
Una dona?
Una noia.
Cega.
Té una filla
cega?
Potser en Daniel LeBlanc, home de ciència,
hauria de revisar el seu rebuig de la superstició.
On han anat en Daniel LeBlanc i aquesta nena cega maleïda?
Li he dit que no ho sé. Li juro que no ho sé! Ho juro per Déu.
Per la vida dels meus fills. No sé on va anar, senyor!
Saps quina és la maledicció del Mar de Flames?
Si us plau. Trigaré almenys quinze minuts a arribar a casa. Deixi'm anar!
Els qui la posseeixin viuran per sempre.
Si us plau.
Però els seus éssers estimats patiran una terrible desgràcia.
Hauries d'haver portat guants.
No, encara tinc temps per anar a casa!
Si us plau, deixeu-me salvar la meva família!
Vam trobar el cap de dinosaure.
Però el Mar de Flames no hi era.
Creus que el té la noia cega?
Quan vinguin els nord-americans,
la gent m'arrossegarà al carrer per traïdora
per ficar-me al llit amb vosaltres.
M'afaitaran el cap, em cobriran de quitrà
i em llençaran fundes de coixí plenes de plomes.
Llavors em penjaran.
Tots ens enfrontarem al nostre destí quan vinguin els nord-americans.
Em pots treure d'aquesta ciutat?
Per què ho hauria de fer?
Perquè sé on viu la nena cega.
Així conclou el capítol 22, segona part de Vint mil llegües de viatge submarí .
Papà, si m'escoltes,
anit gairebé em maten per un tros de roca.
Estic buscant el Mar de Flames! On és?
No sé quant de temps em queda fins que aquell alemany em trobi de nou.
Però fins que no ho faci, em quedaré aquí,
on tot va començar.
A pesar de totes les bombes,
tot el fum,
encara sento olor de lilàs.
Aquí hi ha cinc esglaons
girant cap a l'esquerra.
Et deixo entrar perquè no pots veure l'embolic que hi ha
i així no em pots jutjar.
Lilàs?
L'olor dels lilàs em porta a temps més feliços
quan era jove i una mena de dandi.
- Saps què és un dandi? - No.
Bé. Ara seu aquí.
D'acord.
Bé. Ara estàs asseguda davant de la meva ràdio.
Ara encenc això.
Aquest és el receptor
i aquest dial em pot portar pel món en qüestió de segons.
De cop soc a Àfrica, després a Cuba, a Austràlia i llavors, la bateria s'acaba,
i he d'anar al soterrani a buscar-ne una de nova.
Per a què serveix el micròfon?
El micròfon està connectat al transmissor
i de vegades l'utilitzo per afegir la meva veu al brunzit.
Què dius quan parles?
Dic: "Oi que el món és un lloc bonic?"
I llavors preguntes:
"Per què l'estem destruint?"
No és això el que dius?
De vegades, quan parlo, les paraules s'escullen elles mateixes.
Etienne.
Et puc dir només Etienne?
Perquè oncle avi Etienne sona com si fossis una mena d'emperador.
Soc un emperador, però només en aquest àtic.
Etienne, em sembla com si ja et conegués, però no amb aquest nom.
Marie, crec que te n'hauries d'anar. El teu pare et volia portar al mar.
- Per què no vens amb nosaltres? - No.
Per què?
És perquè veus coses que no hi són, oi?
Coses que no pots oblidar.
Marie, el teu pare t'espera.
Quan t'he sentit parlar a baix, estava segura que coneixia la teva veu.
Gran part de la meva vida, he escoltat les emissions d'un home
que es fa dir el professor, a l'ona curta 13,10.
Tu ets el professor.
Això és absurd.
Tinc pinta de professor?
No puc veure com ets,
però conec les veus com si fossin cares.
Tu ets el professor.
Mai estava segur que hi hagués algú escoltant.
Jo sempre t'escoltava.
Com molts de nosaltres.
Bé,
el professor ja no hi és. L'he guardat
i ara utilitzo la ràdio per a coses més importants.
Què pot ser més important que tot el que ens vas dir?
Marie, escolta.
No ho has de dir a ningú.
- Ho entens? - Sí.
El teu pare t'estarà esperant.
Té.
Gràcies.
- Compte amb els esglaons. - Ja ho sé.
- Cinc esglaons. - De fet, en són sis.
A l'esquerra.
Què et sembla el mar?
Sembla la respiració d'algú que dorm.
A mi em sembla com si el món recuperés l'alè una vegada i una altra.
Recuperar l'alè.
M'agrada.
Pot ser que ens quedem aquí un temps. Et sembla bé?
- I tant que sí. - D'acord.
Madame Manec ha dit que l'oncle Etienne va ser un heroi de guerra,
però a mi no em sembla un heroi de guerra.
Bé, si tanques un tigre en una caixa metàl·lica,
semblarà una caixa metàl·lica.
Començaré per la carretera de la costa i després acabaré a la plaça de la vila.
Començar el què?
Faré una maqueta de la ciutat perquè l'exploris amb els dits.
Si no, et quedaràs atrapada dins de casa.
Et tornaràs com l'oncle Etienne.
Quan m'aprengui la maqueta,
el portaré fora. Jo mateixa li ensenyaré la ciutat. Ja ho veuràs.
N'estic segur, però ara m'he de posar mans a la feina.
Aquí ho tenim.
Com carai mesuraràs tota la ciutat?
Pas a pas.
I jo soc el sonat.
312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
Aquí tens la fusta. Aguanta-la així.
Cal polir-la. Així mateix.
No vull més cafè, Etienne. Ja estic acabant.
No, és per a mi
i és conyac.
Així que estàs mesurant els carrers i ja has acabat, oi?
Gairebé, per què?
Madame Manec era a la carnisseria.
Va sentir que la gent parlava de l'home que compta els seus passos.
Aquesta és una ciutat petita, Daniel.
I què passa?
Una altra dona va xiuxiuejar que l'home tenia un accent parisenc,
i una tercera va sentir
que el misteriós home de París havia vingut a ajudar la Resistència.
Que mesurava la ciutat per als bombarders nord-americans.
Millor que vagis a buscar la Marie i la portis a baix.
La Gestapo és aquí.
- Merda! - No et preocupis.
Si fos per la ràdio, n'hi hauria 100.
Només estan comprovant el rumor de l'estrany home de París.
Digue’ls la veritat. Mostra'ls els papers i no et passarà res.
No has fet res malament.
O sí, Daniel?
Etienne, hi ha coses que no t'he dit.
Quines coses?
Hi ha alguns secrets que estan millor guardats.
No espero que ho entenguis.
No ets l'únic que té secrets.
Ves a obrir la porta abans que la trenquin.
Ja saps què no has de dir.
Res del museu, de la ràdio, del micròfon.
- Ho sé, papà. No hem de mostrar por. - Exacte.
- Perquè no tenim por. - Cert.
Aquesta és la noia i el seu pare.
Ets cega?
Sí, senyor.
- Ei! - Tranquil, no passa res.
Els amics alemanys volen confirmar l'afecció de la Marie.
- Què tinc a la mà? - No ho sé, senyor.
Han vist el teu pare per la ciutat mesurant carrers i voreres.
- Sí, senyor. - "Sí, senyor", que bufona.
Fent un mapa per a la gent que podria estar planejant venir aquí.
Estic construint una maqueta de la ciutat perquè la meva filla conegui els carrers.
És cert el que diu el teu pare?
Sí, senyor. I quan vam viure a París, també em va construir una maqueta.
Un
i dos.
Dos ulls molt bonics.
I els dos no funcionen.
Primera part de la història provada.
Mostra'm què has construït.
Marie.
- Heu vingut aquí des de París? - Sí.
Què feies a París?
Era fuster, com pot veure.
Per què heu vingut?
Per treure la meva filla de la ciutat i que tingués aire pur.
Com et dius?
Claude. Claude Dugarry.
Mostra'm els papers, Sr. Dugarry.
Ara.
Enviaré els teus papers a París perquè els comprovin.
Tens molt de talent
i una terrible desgràcia.
No és una desgràcia, és una benedicció.
No em puc creure que hagis donat papers falsos a la Gestapo.
Estan ben fets.
Els va fer el cap de restauració de belles arts del museu.
Per què això no m'omple de confiança?
Prepara't per sopar. Això ho hem de parlar amb Madame Manec.
Així doncs, Etienne.
Què és el que sap?
Sobre què?
- Portaré la Marie a dormir. - No vull anar a dormir.
- Marie. - Això és un secret.
Ja saps que ho noto a la veu.
Per això has d'anar a dormir.
Marie, si us plau.
Vinga.
Com que ara vius aquí,
és millor que sàpigues la veritat.
A Saint-Malo, hi ha una organització.
Algunes persones de la ciutat em donen certa informació
sobre moviments de tropes, trens, vaixells dins i fora del port
- i jo... - La ràdio.
Abans que vinguessin els alemanys, utilitzava la ràdio per predicar la pau.
Ara és un instrument de guerra.
Un de molt valuós.
Envio aquesta informació a Londres amb codis i xifres.
Si em necessiteu, faré el que vulgueu.
El que necessitem és que no tornis a cridar l'atenció sobre aquesta casa.
Entesos?
Així doncs,
el tigre encara ronda dins de la seva caixa metàl·lica.
Vive la France.
- És com si estiguéssim sota el mar. - Sí, venia aquí durant les vacances
i baixava a la Gruta de la Fortalesa a recollir ostres.
- Quan eres petit l'Etienne era aquí? - I tant, era un home jove.
- Aguanta això. - Sí.
Va ser abans que la guerra el canviés.
Va ser abans, sí.
Què és això?
Això, estimada, és l'ostra més fresca que menjaràs mai.
És molt millor que les de París.
Com era? L'Etienne, vull dir.
Portava colònia
i les noies anaven al darrere de la seva moto i cridaven.
Això és el que recordo.
Era meravellós, de veritat.
Què? Ha estat una onada.
No ha estat una onada, eres tu.
Eres tu.
- Era una onada gegant. - On són?
On són els meus angelets?
Pots veure que he sacrificat tot un vestit per elles.
Tu mateix.
Les ostres de la Gruta de la Fortalesa solien ser les millors del món.
I encara ho són.
Perfectes.
Fa vint anys, Daniel.
Si t'agraden tant, per què no vas mai a collir-ne?
- A peu per la platja no és gaire lluny. - Marie, si us plau.
Papà, si no ho preguntes, es normalitza.
Potser la pròxima vegada podries venir amb nosaltres.
Quan m'aprengui els carrers, t’hi portaré jo mateixa.
Ho sento, Etienne, la meva filla pot ser molt directa.
Marie.
- Crec que saps perquè no surto. - No hi ha cap raó, de fet.
El passat ja no hi és.
Em pensava que creies en la ciència.
- Marie, si us plau, prou. - No passa res, Daniel.
Marie, imagina't que soc com una d'aquestes ostres.
- Estic atrapat dins la meva closca. - Tu no ets una ostra, Etienne.
¿Qui ha sentit parlar d'una ostra que porta colònia de lilà
i que va en moto amb noies que criden?
Vaja, ho has aconseguit. L'has fet enfadar.
Potser algú ho ha de fer.
- Marie. - Sí?
Continua demanant-me que vingui amb vosaltres.
I algun dia, que tu m'ho preguntis, potser vindré.
D'acord.
Quedem entesos.
Sí.
No.
Prou d'ostres, vosaltres. No en quedarà cap per Madame Manec.
Sí, tens raó. No n'hauríem de menjar més.
Us puc sentir.
- Només és la closca. - Soc cega, tinc una oïda excel·lent.
- D'acord. - Moltes gràcies.
Daniel, d'aquí poc
coneixeràs el Comitè d'Intel·ligència de la Resistència de Saint-Malo.
Ara ens toca a nosaltres conèixer els teus secrets.
Ella es queda?
Ha demostrat ser més intel·ligent que tots dos.
S'hauria de quedar.
Portem pastes i llaminadures!
- Hola. - Hola.
Tia Manec,
perdona, estem a punt de tenir una reunió delicada aquí.
I tant que la tenim.
Sou la Resistència?
Ets un noi llest.
Et presento el Club de la Resistència de les Velles Dames de Saint-Malo.
Les dones guarden els secrets millor que els homes, estimada.
També observen els moviments de tropes i el pas de vaixells dins i fora del port.
Comprem el peix al mur del port.
Som tres ancianes que no desperten sospites.
La llista de la compra és els noms dels torpediners.
Portem cafè als joves soldats alemanys
i ens parlen com si fóssim les seves mares.
Ens ho diuen tot.
És una genialitat.
Ella em va convèncer per ser membre honorari masculí del comitè.
Va ser un heroi a les trinxeres.
És més fàcil ser un heroi al teu propi àtic.
L'Etienne ens ha dit que tenim un problema.
Sí.
Al Museu d'història Natural de París on vaig treballar,
vaig treure les pedres precioses i les vaig enviar lluny dels alemanys.
Bravo!
Però segur que el meu nom deu ser en una llista.
En Daniel va donar a la Gestapo papers falsos.
M'ha dit que estan molt ben fets.
Sí, però encara soc un parisenc amb una filla cega.
Potser els alemanys estan massa ocupats per fer aquesta connexió.
Ja sabem com són.
Hi haurà una unitat per recuperar les pedres precioses.
De totes maneres, no soc jo a qui estan buscant.
Sinó una cosa que tinc.
Una joia en concret.
La joia més famosa de França.
La que tothom diu que té una maledicció terrible?
La mena de pedra que atrau els bojos.
La tens aquí?
En aquesta casa?
Sí, no tenia cap altra opció.
Si hagués sabut què fèieu aquí,
mai us hauria portat aquest problema.
Si voleu que marxem, marxarem.
En temps de guerra, Daniel,
les prioritats canvien.
Ets família,
sang i la sang és per sempre.
Però ara mateix, el nostre deure és amb França
i vol dir que hem de dur els alemanys cap a un altre camí.
No podem perdre ni un segon.
Un bitllet d'anada i tornada a París, efectiu i una adreça on estaràs segur.
- No et preocupis. - M'hauria de preocupar?
Marie, el teu pare tornarà. El pla està en marxa.
Quin pla?
Hem demanat als nostres amics de la Resistència parisenca
que facin saber amb els seus informants
que Daniel LeBlanc ha estat localitzat a París.
Demà
em fotografiaran en una cafeteria llegint el diari de demà.
I després donaran una adreça als alemanys.
Però quan arribin a aquesta adreça...
Trobaran les meves coses i algunes teves també.
Les tinc a la maleta.
Les deixaré a l'apartament perquè les trobin
i després em veuran i em fotografiaran a Bordeus.
Bordeus?
- És a tres hores amb tren. - I només per un dia.
A Bordeus, els nostres amics faran saber que un home amb una filla cega
va passar la frontera de contraban cap a Espanya.
Els contrabandistes van rebre un gran diamant
que van passar de contraban a Espanya.
- Si el pla funciona... - Què vols dir "si"?
Si el pla funciona, tornaré en sis dies.
Per què no portes la joia maleïda a París
i la deixes allà perquè els alemanys la trobin i deixin de buscar?
Perquè els alemanys són els enemics i la pedra no els pertany.
Pertany a França i nosaltres som el poble de França.
No podem donar la joia més valuosa de la nostra nació a aquests monstres.
He de marxar per despistar-los i mantenir-te fora de perill.
Marie, haig d'agafar el tren.
L'Etienne et deixarà utilitzar la ràdio.
Parla'm i allà on sigui, t'escoltaré i seré amb tu.
Ho faré.
Parlaré amb tu tot el temps que siguis fora.
Així seré amb tu.
Papà, encara soc amb tu. Encara parlo amb tu.
Sé que em pots sentir.
SAINT-MALO, AGOST (1944)
Esperaràs que vinguin els nord-americans i després tornaràs a casa.
Ho sé.
Bona nit, papà.
T'estimo.
És l'hora.
Em pensava que intentaries escapar.
M'he quedat perquè confio en vostè.
Per què confiaries en mi?
Ahir estava segur d'haver-li reconegut la veu.
Em vaig adonar
que coneix la noia que ara emet el 13,10.
Coneix la casa.
És ell.
És el professor.
Soc un soldat. Tu ets un soldat.
No importa res més.
Seu.
I?
És jove, és operador de ràdio.
- Es diu Werner... - No ens importen els noms.
El van treure d'un orfenat a la força
i el van posar a comunicació.
Quants homes, dones i nens has matat?
La meva feina era localitzar ràdios que transmetien missatges.
I quan les localitzaves?
Dona'ns una xifra aproximada.
Quants homes, dones i nens has matat?
Va dir que podria acabar la meva història.
Vull explicar què va passar.
Ja ho sabem!
Els companys de Normandia i Bèlgica ens ho han explicat.
El teu regiment executava qualsevol que tingués una ràdio.
Executaven les famílies i els veïns.
Homes, dones, nens executats.
Només buscava freqüències.
- Professor, si us plau... - Professor?
No ens interessa el que diguis, alemany.
I tampoc podem mantenir presoners!
Jo el cuidaria.
No és el teu fill!
- Cuidar-lo? - Me n’encarregaria.
Per què ho faries?
- És simple, sentència de mort! - No ho entens!
- Qui complirà la sentència? - Jo mateixa el dispararé.
- No! Jacqueline! - Etienne, ves-te'n a casa!
No era la bomba d'un avió.
No. Això era artilleria.
Dels nord-americans.
Els nord-americans són a la porta!
- Són els nord-americans! - Papà, aviat serem lliures.
Per fi arriba.
- Etienne, surt! - Ell és bo!
És l'enemic! Aparta't!
Aparta't, Etienne!
Etienne, ara!
No! He perdut mitja vida amagant-me de les meves pors.
Ara has de ser valent!
Etienne, no t'ho diré més!
- Aparta't, Etienne! - Noi,
- Etienne! - soc el professor.
Marie?
No t'ho diré més!
Sé que ets allà dalt, Marie!
Escolta'm com ho has fet abans.
Aparta't!
No hi ha escapatòria!
Corre!
Subtítols: Sabina Pujol