12. SRPNA 1944
Pfennigu.
No tak.
Takže...
půjdeš přede mnou.
Pokud má komplice, umřeš jako první.
Pokud je sama, budeš mít to potěšení ji zastřelit.
Vezmi si ji.
Vezmi si ji!
Stačí jeden telefonát
a vydám rozkaz předhodit tvou sestru psům z SS.
Až s ní skončí jejich psovodi.
Běž.
Běž!
To je ono.
Stát!
- Marie! - Je v pořádku. Přísahám.
Zastřelil jsi svého velícího důstojníka.
Dlouhý příběh.
Marie! Neboj se. Všechno je v pořádku!
Zámek na dveřích je poškozený!
Budeš muset zavřít na petlice zevnitř.
Američané už jsou na cestě. Teď už je to jen otázka dní.
Tvoje vysílání jim pomáhá s cílením bomb.
Jen ještě musíš chvíli vydržet.
Pokyny na dnešní večer najdeš na dveřích ve výšce petlice.
Naši spojenci udělají zbytek.
Pomoz mi.
Necháme je tady?
Moji přátelé přijedou pro odpad.
Odvezou auto a těmi těly nakrmí racky.
Dobře.
Takže se jmenuje Marie.
Nechci její jméno slyšet z úst Němce.
Nevím, kdo sakra jsi,
ale chci ten tvůj dlouhý příběh slyšet.
Sundej tu uniformu.
Půjdeš se mnou.
Marie! Zavírám přední dveře! Přijď je zamknout.
Jedeme.
Kapitola 22.
Druhá část.
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
O ČTYŘI ROKY DŘÍVE
Překvapení!
Danieli?
Tetičko Manecová, moje dcera Marie. Ta, o které jsem vám často psal.
Moc mě těší, madame Manecová.
A já tě moc ráda poznávám.
- Pojďte dál, pojďte. - Děkujeme.
- Díky. - Ukaž, vezmu to.
Ještě jeden.
Vím, strýček Etienne nemá rád návštěvy, ale jsme tu.
Bratr se přizpůsobí. Pojďte!
- Kde to jsme? - V kuchyni.
- Je tu? - Jistěže ano.
Nejspíš si na půdě hraje s rádiem.
Etienne?
Strýčku Etienne!
Neslyší vás. Má sluchátka.
Jaké má rádio?
Otravné, pohlcující 24hodinové rádio, co ovládá jeho mysl.
Ale lepší, než kdyby zíral na oceán,
což je jeho jediná další zábava.
Danieli.
Snad jí denně opakujete, jak je hezká.
Tetičko Manecová, je slepá, ne hluchá.
Budu jejím zrcadlem na stěně
a to já jí povím, až přestane být hezká
a začne být krásná.
Tetičko, nechci být neslušný,
ale cestovali jsme tři dny
a jedli jen byliny a starý chleba.
- A kradená vejce. A ukradli jsme auto. - Dobře...
Já to auto řídila.
Nepotřebuje znát podrobnosti.
No, teď mě rozhodně zajímají! Pojďte, posaďte se!
Kryjte se!
Vidíte něco?
- To je plyn? - Co je to?
Plyn!
Etienne!
Nasaďte si masku! Máte ji ve výbavě!
Etienne! Nevím, co dělat. Nevím, jak to funguje.
Dobře.
Dobře!
Nasaďte si tu zasranou masku...
Etienne!
Strýčku Etienne!
- To jsem já! Daniel! - Ano! Ano, jsem tu.
Smím dál?
Je zamčeno. Počkej.
Vím, že nemáš rád překvapení.
- Danieli. - Jo.
Už je to tak dávno.
Mohu dál?
Ne.
Tedy, není o co stát.
Kvůli hluku zavírám okna.
Snadno se vylekám.
Je mi jasné, že vzduch je prosycený mou přítomností.
No, cítím jen šeřík.
To je moje kolínská. Poslední zbytky mé pošetilosti.
Přijdu dolů.
Co celý den posloucháš?
Však víš, jak svět mluví sám se sebou jako rozčilený blázen.
K čemu ten mikrofon?
Strýčku Etienne, vysílání rádiem je zakázané.
- Trestá se smrtí. - Opravdu?
Já noviny moc nečtu.
Počkat.
Cítím věhlasnou omeletu.
To je pocta.
Přidala do ní rozmarýn a tymián.
Myslím, že to není pocta mně.
Nepřišel jsem sám.
Takže...
Povím ti o svém bratru Etiennovi.
Prý má rád rádia.
Povím ti o něm.
Víš, strýček Etienne byl válečný hrdina.
Získal spoustu medailí. Všechny zahodil do oceánu.
Do oceánu, který vidíš z okna.
Já ho nevidím, madame Manecová.
Bože. Moc se omlouvám.
Takže je to válečný hrdina.
Všechny ty věci, co ve válce viděl, teď nemůže zapomenout.
Vidí je, když zavře oči,
zvlášť když se ozve hlasitý zvuk nebo něco nečekaného.
Auta a křik racků.
Takže celých 20 let,
skoro ode dne, kdy se vrátil z války,
zůstává tady, v domě.
Copak ani nechodí na pláž?
Nechodí ani na pláž.
Tvrdí, že cestuje po světě prostřednictvím knih,
i když čte jen zřídka,
a prostřednictvím rádia, které zřídkakdy opouští.
Mluvím s ním o čerstvém vzduchu a světle.
- Víš, co ten hlupák odpoví? - Co?
Říká,
že nejdůležitější světla jsou ta, která nevidíme.
Marie,
tohle je můj strýček Etienne.
Etienne, moje dcera Marie.
Marie, jsi v pořádku?
Ano.
Tvůj otec říkal, že máte za sebou zajímavou cestu.
Promiňte.
Neslyšela jsem. Můžete to zopakovat?
Tvůj otec říkal, že máte za sebou zajímavou cestu.
Velmi zajímavou.
Vy máte rádio?
Ano.
Vysíláte z něj?
Etienne, jsou hladoví. Nakrájej chleba.
Vítej, Marie.
Chleba, Etienne.
Jsi v pořádku?
Podává se snídaně. Jezte!
Konečně vůně domova, Marie. Jez.
SAINT-MALO SRPEN 1944
To nic, Henri. Je tu se mnou.
Odsuň to.
Nepřibližuj se k peci, Němče.
Pece vy máte rádi, že?
Dnes proběhnou další nálety. Máme spoustu práce.
Měl by ses prospat.
- A co ty? - Já vyslechnu vězně.
Když jsem zmínil, žes zastřelil svého velícího důstojníka,
řekls, že je to dlouhý příběh.
Zajímalo tě jméno dívky z toho domu.
Marie, hezké jméno.
Proč se o ni zajímáš?
To je součást toho příběhu.
Vysledoval jsi vysílač, ze kterého vysílá.
Krátkovlnná frekvence 13,10.
Co s ní?
Když jsem byl malý, 13,10 byla moje jediná naděje.
Krátkovlnná frekvence 13,10
byla moje forma úniku.
Moje útočiště.
To byste nepochopil.
Zkus to.
Bombardéry dorazí až po západu slunce.
O rádia jsem projevoval zájem odjakživa.
A když jsem byl mladší, dostal mě do velkých potíží.
Do jakých potíží?
NACIONÁLNĚ POLITICKÝ VÝCHOVNÝ ÚSTAV KVĚTEN 1942
Nepřemýšlejte!
Nemyslete!
Dostali jste rozkaz a s radostí ho splníte!
Myšlení kazí činy!
Podle Friedricha Nietzscheho nesmíme o svých činech uvažovat!
Musíme jednoduše konat a konat!
Tvým otcem je Führer a nařizuje ti skočit!
Skoč!
No tak!
No tak.
Co je bolest? Bolest nic neznamená!
Pokračujte!
V každé z těch krabic
najdete součástky jednoduché vysílačky.
Máte hodinu na sestavení funkčního rádia.
Čas začíná běžet teď.
Jsme lovci, ne lovná zvěř!
Lev se nestane jehňátkem!
Pohyb!
Silní se nestanou slabochy!
Silní se živí slabochy!
Pohyb!
Mozart, Vivaldi, Bach,
žádný z nich toho pro lidstvo neudělal tolik jako Otto Grottingen,
německý vynálezce levného rádia.
Sám Goebbels prohlásil: „Bez rádia
by se nacistická strana nikdy nedostala k moci.“
Sestrojujete válečnou zbraň.
Padesát tři sekund.
Volkheimere, běžte do lesa.
Běžte deset minut a pak zapněte přijímač.
Běžte.
Začněte.
Ne.
Dejte to zpátky.
Až budete působit na východní frontě,
ne vždy si své výpočty budete moct zapisovat tužkou na papír.
Na východní frontě? Nejsem moc mladý?
Německo potřebuje génie.
Na, vemte si to.
Poznačte si výpočty do bahna.
Volkheimer je 1,2 kilometry
jihojihovýchodně odsud.
Wernere,
věk je jen číslo.
Genialita je dar.
Potom to se mnou uspíšili.
Dal jsem se k radistům
a nakonec mě poslali na východní frontu.
A tam jsi lovil partyzány...
Co se dělo pak, je taky na dlouhé vyprávění.
Věci, které jsem viděl,
mě pronásledují.
Měl bys jít do sklepa.
Ostatní se vrátí večer a proběhne soud.
Vysvětlím jim, že tě na frontu poslali proti tvé vůli.
Bude je zajímat jen to, cos dělal jako voják.
Udělal jsem špatné věci...
Spoustu špatných věcí.
To já taky.
Děkuju.
Nikdy ses nezmínil...
Proč se tak zajímáš o tu malou slepou holku,
co tě tak zřídila?
Tak malá zas není.
Ta mrcha mi málem rozbila lebku.
Má něco, co jí nepatří.
Smím se zeptat co?
Diamant.
Ten musí mít velkou cenu.
Pro mě má větší cenu než peníze.
Před třemi lety mi stanovili diagnózu.
Moje tělo stravuje samo sebe.
Každým dnem o trochu víc.
A diamant tě vyléčí?
Věřím, že ano.
Tři roky ho hledám.
Tři zatracený roky.
PŘÍRODOVĚDNÉ MUZEUM PAŘÍŽ - KVĚTEN 1941
- Kdo je vzal? - Netuším.
Jeďte na tuhle adresu.
Zastřelte ženy a děti,
pokud tento muž nedorazí do 30 minut
Ne.
Čas je teď vaším pánem.
Začneme znovu.
Když mi řeknete pravdu,
vrátíte se včas domů a zachráníte rodinu.
Kdo vzal ty klenoty, co byly v sejfu?
Jmenuje se Daniel.
Daniel LeBlanc.
Stará se o zámky v muzeu. Bůh mi odpusť.
Kam šel?
Přísahám, že nevím. Neřekl mi to.
Ale ty klenoty, které hledáte,
vezou do Ženevy.
Jsou ukryté v hlavě dinosaura.
Když to sdělíte vojákům na kontrolním stanovišti
na kraji města,
všechny klenoty, co tu byly, budou vaše.
Můžu už jít domů?
Prosím.
Podle archivu
byl v tomto sejfu jeden kámen
cennější než všechny ostatní dohromady.
Jmenoval se Moře plamenů.
Byl ukrytý tady, že?
Ano, nevystavovali jsme ho.
Je s ním spojena pověra.
Kletba.
Dotkl se ho ten Daniel LeBlanc vlastníma rukama?
On na kletby nevěří. Je to vědec jako já.
O ten kámen jsme se starali jen my dva.
- Jen on a vy. - Prosím.
Dovolte mi jít domů.
- Byl sám, když ty klenoty bral? - Ano.
Ne. Byl se svou dcerou.
Se ženou?
S dívkou.
Je slepá.
Má dceru, která je slepá?
Pak by možná ten vědec Daniel LeBlanc
měl přehodnotit svůj názor na pověrčivost.
Kam Daniel LeBlanc a to prokleté slepé děvče šli?
Řekl jsem, že nevím. Přísahám! Přísahám Bohu.
Přísahám na život svých dětí. Nevím, pane, kam šli!
Znáte tu kletbu Moře plamenů?
Prosím. Domů mi to potrvá nejmíň 15 minut.
Prosím, nechte mě jít!
Ti, co ho vlastní, budou žít věčně.
Prosím, pane.
Ale jejich blízké potká strašné neštěstí.
Měl jste si vzít aspoň rukavice.
Ne! Ještě to můžu stihnout!
Prosím, dovolte mi zachránit rodinu! Moji rodinu!
Tu hlavu dinosaura jsme našli.
Ale Moře plamenů nikoli.
Myslíš, že ho má ta slepá dívka?
Víš, až přijdou Američané,
lidé mě vytáhnou na ulici jako zrádkyni.
Spala jsem s německými vojáky.
Oholí mi hlavu, polijí mě dehtem
a pak po mně budou házet polštáře s peřím.
A pak mě oběsí.
Až přijdou Američané, všichni budeme čelit svému osudu.
Můžeš mě dostat pryč z města?
Proč bych to dělal?
Protože vím, kde ta slepá dívka bydlí.
Tak končí druhá část 22. kapitoly Dvaceti tisíc mil pod mořem.
Tatínku, jestli mě slyšíš,
včera jsem málem přišla o život kvůli jednomu kameni.
Hledám Moře plamenů. Kde je?
Nevím, kolik mám času, než mě ten Němec znovu najde.
Ale do té doby zůstanu tady,
kde to všechno začalo.
Po všech těch bombách
a kouři
pořád cítím šeřík.
Je tu pět schodů.
Teď doleva.
Pouštím tě sem jen proto, že nevidíš ten nepořádek
a nebudeš mě soudit.
Šeřík?
Vůně šeříku mi připomíná šťastnější časy,
kdy jsem byl mladý a tak trochu hejsek.
- Víš, kdo je hejsek? - Ne.
Dobře. Posaď se sem.
Dobře.
Fajn. Teď sedíš před mým rádiem.
Když ho zapnu...
Tohle je přijímač
a tenhle ciferník mě vmžiku dokáže přenést do všech koutů světa.
V jednu chvíli jsem v Africe,
pak zase na Kubě, v Austrálii
a pak se vybije baterie
a já musím jít do sklepa pro novou.
K čemu je ten mikrofon?
Mikrofon je připojený k tomuhle vysílači
a občas ho použiju, abych přispěl do změti dalších hlasů.
Co při tom říkáš?
Říkám: „Není ten svět krásný?“
A pak se zeptáš:
„Tak proč ho ničíme?“
Neříkáš tohle?
Když mluvím, slova občas plynou sama.
Etienne...
Mohu ti říkat Etienne?
Protože prastrýčku Etienne zní, jako bys byl nějaký vznešený vládce.
Vládnu jen téhle půdě.
Etienne, mám pocit, jako bych tě už znala, jen ne pod tím jménem.
Marie, asi bys měla jít.
Tvůj otec říkal, že tě chce vzít k oceánu.
- Nechceš jít s námi? - Ne.
Proč ne?
Protože vidíš věci, které tam ve skutečnosti nejsou, že?
Které nemůžeš zapomenout.
Marie, tvůj otec čeká.
Když jsem tě dole slyšela mluvit, byla jsem si jistá, že tvůj hlas znám.
Většinu svého života poslouchám na krátkovlnné frekvenci 13,10
vysílání muže, který si říká profesor.
To ty jsi ten profesor.
To je absurdní.
Vypadám snad jako profesor?
Nevím, jak vypadáš,
ale hlasy rozpoznám, jako by to byly tváře.
Ty jsi ten profesor.
Nikdy jsem si nebyl jistý, jestli mě někdo poslouchá.
Já poslouchala vždycky.
Jako asi mnoho z nás.
No,
profesor je pryč. Vypakoval jsem ho.
Rádio mi teď slouží k důležitějším věcem.
Co může být důležitější než to všechno, o čem jsi mluvil?
Marie, poslouchej mě.
Nesmíš o tom nikomu říct. Rozumíš?
Ano.
Necháváš svého otce čekat.
Tumáš.
Děkuju.
- Opatrně na schodech. - Já vím.
- Pět schodů. - Vlastně šest.
Doleva.
Tak co říkáš na oceán?
Zní jako oddechování ve spánku.
Mně to vždycky připadalo, jako by svět neustále popadal dech.
Popadal dech?
To se mi líbí.
Možná tu nějaký čas zůstaneme. Nevadí ti to?
- Vůbec ne. - Dobře.
Madame Manecová říkala, že strýček Etienne je válečný hrdina,
ale nepřipadá mi tak.
Když zamkneš tygra do kovové klece,
bude vypadat jako kovová klec.
Asi začnu u pobřežní cesty a skončím na náměstí.
Co začneš?
Postavím model města, abys ho mohla prozkoumat prsty.
Jinak zůstaneš uvězněná v domě.
Jako strýček Etienne.
Až se ten model naučím,
vezmu ho ven. Sama ho provedu po městě. Uvidíš.
O tom nepochybuju, ale teď se musím pustit do práce.
Ano, tak.
Jak chceš proboha změřit celé město?
Krůček po krůčku.
A já že jsem blázen.
312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
Tady je dřevo. Dobře, chyť ho tady.
Potřebujeme ho obrousit. Tak.
Kávu už ne, strýčku Etienne. Končím.
Ne, to je pro mě
a je to brandy.
Takže ulice už máš poměřené?
Téměř. Proč?
Madame Manecová byla u řezníka.
Zaslechla, jak se lidé baví o muži, který počítá své kroky.
Tohle je malé město, Danieli.
A co s tím?
Jiná žena šeptala, že ten muž má pařížský přízvuk,
a třetí prý slyšela,
že ten tajemný muž z Paříže přijel pomáhat odboji.
A měřil si město pro americké bombardéry.
Radši přiveď Marii a běžte dolů.
Je tu gestapo.
- Kruci! - Ne, neboj se.
Kvůli rádiu by jich přijela stovka.
Jen ověřují fámu o tom podivínovi z Paříže.
Řekni pravdu. Ukaž jim doklady a bude to v pořádku.
Nic jsi neprovedl.
Nebo ano, Danieli?
Etienne, neřekl jsem ti všechno.
A co?
Některá tajemství je lepší držet v tajnosti.
Nečekám, že to pochopíš.
Nejsi jediný, kdo má tajemství.
Radši běž otevřít, než ty dveře vylomí.
Víš, co nesmíš zmiňovat, že?
Nezmiňuj se o muzeu, rádiu ani mikrofonu.
Já vím. Nesmíme působit vystrašeně.
Ne, nesmíme.
- Protože nemáme strach. - Ne.
To je ta dívka a její otec.
Jsi slepá?
Ano, pane.
- Hej! - To nic.
Naši němečtí přátelé si jen potvrdí její stav.
- Co držím? - Já... Já nevím, pane.
Tvého tatínka viděli, jak si měří ulice a chodníky.
- Ano, pane. - „Ano, pane.“ Je roztomilá.
Jako by tvořil mapu pro lidi, co mají v plánu sem přijít.
Stavím zmenšený model města,
aby se dcera orientovala v ulicích.
Je to pravda?
Ano, pane. Když jsme žili v Paříži, postavil mi i její model.
Jedna,
dva...
Obě oči jsou hezké.
A obě jsou nefunkční.
První část tvrzení ověřena.
Teď mi ukažte svůj výtvor.
Marie.
- Jste z Paříže? - Ano.
Čím jste se živil?
Byl jsem tesař, jak vidíte.
Proč jste sem přišli?
Chtěl jsem dceru dostat pryč z města, na čerstvý vzduch.
Vaše jméno?
Claude. Claude Dugarry.
Ukažte mi doklady, pane Dugarry.
Hned.
Pošlu vaše doklady do Paříže. Prověří si vás.
Máte velký talent.
A strašnou smůlu.
To není smůla, ale požehnání.
To snad není pravda. Právě jsi dal gestapu falešné doklady.
Jsou kvalitní.
Dal jsem si je vyrobit u vedoucího restaurátora muzea.
Proč mě to neuklidňuje?
Připravte se na večeři. Musíme to probrat s madame Manecovou.
Etienne, kolik toho ví?
O čem?
- Odvedu Marii do postele. - Nechci jít do postele.
- Marie... - Je to tajemství.
Víš, že to poznám na hlase.
Proto musíš jít do postele.
Marie, prosím.
Pojď.
Protože tu teď bydlíte,
bude lepší říct ti pravdu.
V Saint-Malo působí jedna organizace.
Jistí lidé z města mi nosí informace
o přesunech vojáků, příjezdech a odjezdech vlaků a lodí z přístavu
- a já... - To rádio.
Před příchodem Němců jsem jeho prostřednictvím kázal mír.
A teď se z něj stal nástroj války.
A velmi cenný.
Ty informace posílám zašifrované do Londýna.
Klidně udělám, cokoli budeš chtít.
Právě teď potřebujeme, abys k tomuto domu nepřitahoval pozornost.
Je to jasné?
Takže
tygr stále hlídá i uvnitř své kovové klece.
Vive la France.
- Jako bychom byli pod oceánem. - Ano. Jezdíval jsem sem na prázdniny
a sem do jeskyně jsem chodíval na ústřice.
A Etienne tu tenkrát byl taky?
Samozřejmě, mladý muž.
- Na, podrž to. - Ano.
To bylo předtím, než ho válka změnila.
Ano.
Co je to?
To je ta nejčerstvější ústřice, jakou kdy ochutnáš.
Ještě lepší než ty v Paříži.
Jaký byl? Etienne.
Používal kolínskou
a vozil holky na motorce.
Ječely. Tak si to pamatuju.
Byl opravdu báječný.
Co? To byla vlna.
Žádná vlna. Byls to ty.
To ty.
- Byla to velká vlna. - Kde jsou?
Kde jsou ti andílci?
Vidíš? Obětoval jsem kvůli nim oblečení.
Posluž si.
Ústřice z jeskyně pod pevností bývaly nejlepší na světě.
A pořád jsou!
Dokonalost sama.
Už je to 20 let, Danieli.
Když je máš tak rád, proč si je sám nenasbíráš?
- Je to jen kousek po pláži. - Marie, prosím.
Když se přestaneš ptát, začne to být normální.
Třeba bys příště mohl jít s námi.
Až si zapamatuju ulice, můžu tě vzít sama.
Omlouvám se, strýčku. Dcera umí být přímočará.
Marie,
důvod, proč nechodím ven, asi znáš.
Ale nedává to smysl.
Minulost je pryč.
Já myslela, že věříš ve vědu.
- Marie, přestaň. - Ne, Danieli. To nic.
Marie, představ si mě jako jednu z těch ústřic.
Jsem uvězněný v lastuře.
Ale ty nejsi ústřice, Etienne.
Kdo to kdy slyšel, aby ústřice používala kolínskou
a jezdila na motorce s ječícími dívkami?
Tak. Povedlo se ti to. Rozrušila jsi ho.
Někdo asi musel.
- Marie... - Ano?
Nepřestávej mě žádat, abych šel s tebou.
A jednoho dne, pokud mě budeš žádat ty, možná půjdu.
Dobře.
Tak dohodnuto.
Ano.
Ne, ne.
Už žádné ústřice. Nezbude pro madame Manecovou.
Ano, to je pravda. Nejspíš už bychom je neměli jíst.
Slyším vás.
- Jen lastura. - Jsem slepá. Mám výborný sluch.
- Dobře. - Moc děkuju.
No, Danieli, zanedlouho
se setkáš se zpravodajským výborem odboje ze Saint-Malo.
Naše tajemství znáš. Je čas prozradit nám ta tvá.
Nemá Marie odejít?
Marie prokázala, že je chytřejší než my oba.
Ať zůstane.
Neseme pečivo. A zákusky.
- Dobrý den. - Dobrý.
Tetičko Manecová, odpusťte.
Ale bude se tu konat tajná schůzka.
To ano.
To vy jste ten odboj?
Chytrý chlapec.
Představuju ti Odbojový klub starých dam ze Saint-Malo.
Ženy udrží tajemství líp než muži, drahoušku.
Tyto ženy sledují přesuny vojáků
a příjezdy a odjezdy lodí z přístavu.
Nakupujeme ryby na přístavní zdi. Tři staré dámy. Mimo podezření.
Na nákupním seznamu máme názvy torpédoborců.
Nosíme kávu mladým německým vojákům
a oni s námi mluví jako s matkami.
Říkají nám všechno.
To je geniální.
Po sestřině naléhání jsem se stal
- čestným členem výboru. - Býval hrdinou v zákopech.
Být hrdinou na vlastní půdě není o moc snazší.
Etienne říkal, že máme problém.
Ano.
Z Přírodovědného muzea v Paříži, kde jsem pracoval,
jsem všechny drahé kameny poslal do Ženevy,
aby je nevzali Němci.
Bravo!
Ale bezpochyby mají mé jméno na seznamu.
Daniel dal gestapu falešné doklady.
Prý jsou kvalitní.
Ale pořád jsem muž z Paříže, který má slepou dceru.
No, možná budou Němci tak zaneprázdnění, že si to nespojí.
Němci jsou Němci.
Po těch drahých kamenech bude pátrat k tomu pověřená jednotka.
Ale nehledají tak úplně mě.
Spíš něco, co mám u sebe.
Konkrétní klenot.
Nejznámější klenot ve Francii.
Ten, o kterém všude píšou, že je prokletý?
Kámen, který přitahuje blázny.
Máš ho tady? V tomto domě?
Ano, neměl jsem na vybranou.
Kdybych věděl, čím se tu zabýváte,
nikdy bych vás tím neobtěžoval.
Jestli chcete, abychom odešli, půjdeme.
Když zuří válka, Danieli,
priority se mění.
Jste naše rodina, naše krev, a na tom se nic nezmění.
Ale teď máme povinnost vůči Francii,
což znamená, že musíme Němce svést ze stopy.
Nesmíme ztrácet čas.
Zpáteční jízdenka do Paříže, peníze a adresa, kde budeš v bezpečí.
Marie, netrap se, prosím.
Proč bych měla?
Marie, tvůj otec se vrátí. Máme plán.
Jaký plán?
Už jsme požádali naše přátele z pařížského odboje,
aby informátoři roznesli zprávu,
že Daniel LeBlanc byl spatřen v Paříži.
Zítra
mě vyfotí v kavárně, kde si budu číst zítřejší noviny.
A pak poskytnou Němcům adresu.
Ale až tam dorazí...
Najdou moje věci a taky pár tvých.
Mám je v kufru.
Nechám je v tom bytě
a pak mě spatří a vyfotí v Bordeaux.
V Bordeaux?
- Jen tři hodiny vlakem. - Jen na jeden den.
V Bordeaux naši přátelé roznesou fámu,
že muže se slepou dcerou propašovali přes španělské hranice.
A pašeráci za to dostali velký diamant,
který je teď také ve Španělsku.
- Pokud ten plán vyjde... - Pokud vyjde?
Pokud ten plán vyjde, za šest dní jsem doma.
Co kdybys ten prokletý kámen vzal do Paříže
a nechal ho tam, aby ho Němci našli? Třeba pak přestanou hledat.
Němci jsou naši nepřátelé a ten kámen jim nepatří.
Patří Francii a my jsme Francouzi.
Nesmíme těm zrůdám dát nejcennější klenot naší země.
Musím odjet, abych je svedl ze stopy a ochránil tě.
Marie, musím stihnout vlak.
Etienne ti dovolí používat rádio.
Mluv se mnou. Uslyším tě a budu s tebou, ať jsem kdekoli.
Dobře.
Budu k tobě mluvit, dokud se nevrátíš.
A budu s tebou.
Tatínku, jsem pořád s tebou. Pořád k tobě mluvím.
Vím, že mě slyšíš.
SAINT-MALO SRPEN 1944
Čekáš na příchod Američanů a pak se vrátíš domů.
Vím to.
Dobrou noc, tatínku.
Mám tě moc ráda.
Už je čas.
Myslel jsem, že se pokusíš utéct.
Zůstal jsem, protože vám důvěřuju.
Mně? Proč?
Včera jsem s jistotou poznal váš hlas.
Pak mi to došlo.
Znáte tu dívku, která teď vysílá na frekvenci 13,10.
Znáte ten dům.
Jste on.
Jste ten profesor.
Já jsem voják. Ty jsi voják. Co bylo předtím, není podstatné.
Posaď se.
Takže?
Je mladý, je to radista.
- Jmenuje se Werner... - Jména nás nezajímají.
Odvedli ho ze sirotčince proti jeho vůli,
aby se dal k radistům.
Kolik mužů, žen a dětí jsi zabil?
Mým úkolem bylo lokalizovat rádia, která vysílala zprávy.
A když jsi ta rádia lokalizoval?
Stačí hrubý odhad.
Kolik mužů, žen a dětí jsi zabil?
Řekl jste, že to můžu dopovědět.
Vysvětlím, co se stalo.
Víme, co se stalo!
Přátelé v Normandii a Belgii nás informovali.
Každého, u koho našli rádio, členové tvé jednotky popravili.
Popravili jeho rodinu. I jeho sousedy.
Muže, ženy i děti.
Zabýval se jen vyhledáváním frekvencí.
- Profesore, prosím... - Profesore?
Nezajímá nás, co máš na srdci, Němče.
A taky si nemůžeme dovolit držet tu vězně!
Postarám se o něj.
Není to tvůj syn!
- Postaráš? - Převezmu odpovědnost.
Proč? Proč bys to dělal?
- Verdikt je prostý! Trest smrti! - Nic nechápete!
- Kdo ten trest vykoná? - Já. Vlastnoručně ho zastřelím.
- Ne! Jacqueline! Ne! - Etienne, běž domů! Běž!
To nebyla bomba z letadla.
Ne. To bylo dělostřelectvo.
Americké dělostřelectvo.
U brány jsou Američané!
- Tatínku, svoboda. Konečně. - Američané!
- Etienne, uhni! - Je to dobrý člověk!
Je to nepřítel! Teď uhni.
Uhni, Etienne!
Hned, Etienne!
Ne! Půl života jsem promrhal tím, že jsem se schovával před svými strachy.
Musíš být nebojácný!
Etienne, nebudu to opakovat!
- Uhni, Etienne! - Chlapče...
- Etienne! - Jsem ten profesor.
Marie?
Nebudu to opakovat!
Vím, že jsi nahoře, Marie!
Poslouchej mě jako kdysi.
Uhni stranou!
Nemáš kam utéct!
Uteč!
Překlad titulků: Petra Kabeláčová