12. SRPNA 1944
[výstřel]
[vrzání dveří]
Pfennigu.
[hraje napínavá hudba]
[ptačí zpěv]
Jen pojď.
Tak...
Ty nás povedeš.
Pokud má komplice, zemřeš první.
Pokud je sama, budeš mít ty tu obří čest ji zabít.
Vem si ji.
Vem si ji!
[napínavá hudba pokračuje]
Mávnutím prstu můžu dát příkaz, aby byla tvoje sestra hozena psům SS.
Jakmile s ní budou hotovi psovodi.
Běž.
Běž!
Správně.
[blížící se motocykl]
Stát!
[výstřel]
[křik racků]
- Marie! - Je v bezpečí. Přísahám.
Právě jste zastřelil vašeho velitele.
Dlouhý příběh.
Marie! Neboj, nic se neděje!
Zámek na dveřích je rozbitý!
Budeš je muset zajistit zarážkou zevnitř.
Američani už jsou na cestě. Teď je to jen otázka dnů.
Tvoje vysílání jim pomáhá s bombardováním.
Musíš ještě chvíli vydržet.
Dotkni se dveří v úrovni zarážky pro dnešní návod.
Spojenci zařídí zbytek.
Pomozte mi.
Necháme ta těla tady?
Mám přátele, co jezdí pro odpadky.
Přijedou pro ně. Mrtvoly hodí rackům.
Fajn.
Takže se jmenuje Marie.
[hraje dramatická hudba]
Neuslyším její jméno z německý huby.
Netuším, kdo jsi sakra zač,
ale poslechnu si tvůj dlouhej příběh.
Sundej ty hadry.
Půjdeš se mnou.
Marie! Přivřu vchodové dveře. Přijď si je zajistit.
[zavření dveří]
[startování motoru]
Jedeme.
[otáčky motoru]
Kapitola 22.
Část druhá.
[dramatická hudba vrcholí]
[dunění]
[hraje pomalá úvodní instrumentální hudba]
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
[vzdech]
[klepání na dveře]
O ČTYŘI ROKY DŘÍVE
[Daniel] Překvapení!
Danieli?
Tetičko, to je moje dcerka, Marie. Ta, o které jsem ti psával.
Moc mě těší, madame Manecová.
Já jsem tak šťastná, že jsi tu.
- No jo, pojďte dál, pojďte. - [Marie] Děkuju.
- [Daniel] Děkuju. - Ukaž.
[Daniel] O-ou.
Ještě jeden.
Strýček Etienne nemá rád návštěvy, ale jsme tady.
[Manecová] Můj bratr si zvykne. Pojďte.
- Kde to jsme? - Jsme v kuchyni.
- Je... Je tady? - [Manecová] Jistě, že je tady.
Bude na půdě, hraje si s rádiem.
[Daniel] Etienne?
[otočení kohoutku, tok vody]
Strýčku Etienne!
[Manecová] Neuslyší tě. Mívá sluchátka.
- Jaké má vlastně rádio? - [Manecová] Ach.
Dost otravné, poutavé,
24hodinové, které ovládá jeho mysl. [uchichtnutí]
Ale je to lepší, než kdyby civěl na oceán,
což je kromě rádia to jediné, co dělá.
Danieli.
[tiše] Snad jí říkáš každý den, jak moc hezká je.
Je slepá, tetičko, ne hluchá.
[oba se smějí]
[hraje příjemná klavírní hudba]
Budu její osobní zrcadlo
a budu to já, kdo jí řekne, až přestane být hezká
a začne být krásná.
[Daniel] Teto, nechci být nezdvořilý,
ale poslední tři dny jsme cestovali
a žili jsme jen na bylinkách a tvrdém chlebu.
- A na kradených vejcích a autu. - [Daniel] Stačí...
Já to auto řídila.
[Daniel] Nemusí znát detaily.
[Manecová] Teď už je ale musím slyšet. Pojď, sedni si.
[klepání na dveře]
[hraje napínavá hudba]
- [výbuch] - [křik mužů]
[nezřetelný křik]
- [voják 1] Co to je? - [voják 2] Vůbec nevim.
- Záchranář! - Plyn?
Plyn!
[klepání pokračuje]
[Daniel] Etienne!
Nasaďte si masky! Masky máte ve výbavě!
Etienne! Etienne! Nevím, co dělat. Jak to funguje?
Takhle.
[lapání po dechu]
Dobrý?
[výbuch]
[klepání pokračuje]
Nasaďte si masky...
[heknutí]
[hekání a lapání po dechu]
[hlasité dýchání]
[výbuch]
[nezřetelný křik]
[klepání pokračuje]
[Daniel] Etienne!
Strýčku Etienne!
- To jsem já, Daniel. - Ano! Ano, jsem tady.
[Daniel] Můžu dál?
[Etienne] Eh...
Je zamčeno, chvíli počkej.
Vím, nemáš rád překvapení.
- Danieli. - Ano.
To byla doba.
Můžu dál?
Eh, ne.
Myslím, já... Teda, že bys ani nechtěl.
Nechávám zavřená okna, to kvůli hluku.
Já jsem vcelku lekavý.
No nic. A předpokládám, že jsem už i dost cítit, víš?
No, cítím jen šeřík.
[Etiennovo uchichtnutí]
To je kolínská. Moje malá poslední absurdita.
Přijdu dolů.
Co celý den posloucháš?
[Etienne] Eh. Však víš.
Svět mluví sám se sebou. Jako naštvaný šílenec.
[Daniel] Na co je ten mikrofon?
Strýčku, rádiové vysílání je nezákonné.
- Trestá se smrtí. - Vážně?
Já jsem noviny nikdy moc nečetl.
Počkat...
Já cítím legendární omeletu.
[Danielův smích]
Ó, ty jsi byl poctěn.
Dala tam rozmarýn a tymián.
[Daniel] Myslím, že čest není pro mě.
Já jsem nepřijel sám.
Na...
Řeknu ti něco o mém bratrovi, Etiennovi.
Prý má rád rádia.
Povím ti o něm všechno.
Víš, strýček byl válečný hrdina.
Měl hodně medailí. A všechny je hodil do moře.
Do toho, které vidíš tady z okna.
Já ho nevidím, madame Manecová.
Božínku. Promiň mi.
[Marie] Tak je válečný hrdina.
[Manecová] To, co viděl ve válce, už nedokáže dostat z hlavy.
Vidí to, když zavře oči,
obzvlášť, když uslyší rámus nebo nečekaný zvuk.
Auta a racky, jak řvou.
Takže už 20 let,
téměř od doby, kdy se vrátil z války,
vůbec nevyšel tady z toho domu.
To nechodí ani na pláž?
[zasmání] Správně. Nechodí ani na pláž.
Tvrdí, že cestuje světem skrze knihy,
ale nevídám ho číst,
a skrze rádio, které zřídkakdy opouští.
[povzdech] Mluvím s ním o čerstvém vzduchu a světle...
- A víš, co mi na to řekne? - Co?
Řekne,
že nejdůležitější světlo na světě je světlo, které není vidět.
[napínavý zvuk]
[Daniel] Marie,
tohle je strýček Etienne.
Etienne, tak tohle je moje dcerka Marie.
Marie, jsi v pořádku?
Ano.
Tvůj táta říkal, že jste měli moc zajímavou cestu.
Promiňte.
Já vás neslyšela. Zopakujete to?
Táta říkal, že jste měli zajímavou cestu.
Byla velmi zajímavá.
Máte rádio?
Ano.
A vysíláte z něj?
[Manecová] Etienne, jsou vyhládlí. Nakrájej chléb.
Vítej, Marie.
[Manecová] Chléb, Etienne.
[Daniel] V pořádku?
[Manecová] Podává se snídaně. Jezte.
M-hm, tak tohle je vůně domova, Marie, jez.
SAINT-MALO SRPEN 1944
[hučení motoru motocyklu]
[bouchnutí otevřených dveří]
[Etienne] Jen klid, Henri. Je se mnou.
Posuň to.
U pece nestůj, Němče.
U vás doma je máte rádi, že?
V noci budou další nálety. Spousta práce, tak by ses měl vyspat.
- A co ty? - Já vyslechnu vězně.
Když jsem tě upozornil na to, že jsi zastřelil svého velitele,
řekl jsi „dlouhý příběh“.
Zajímalo tě jméno té dívenky v domě.
[Werner] Marie, hezké jméno.
[Etienne] Proč tě tolik zajímá?
[Werner] Stejně dlouhý příběh.
Zvládl jsi vystopovat vysílač, ze kterého vysílá.
Vlna 13,10.
No a co?
Když jsem byl malý, byla ta vlna mou jedinou nadějí.
Vlna 13,10...
byla můj útěk.
Můj úkryt.
To byste nikdy nepochopil.
Zkus to.
Bombardéry přiletí až večer.
Já jsem se vždycky zajímal o rádia.
A v mládí mě můj zájem dostal do problémů.
Do jakých?
[hraje napínavá hudba]
NACIONÁLNĚ POLITICKÝ VÝCHOVNÝ INSTITUT KVĚTEN 1942
[napínavá hudba graduje]
[zadunění]
[velitel] Nepřemýšlejte!
Nemyslete na to!
Dostali jste rozkaz a všichni ho splníte s radostí!
Myšlenky ničí činy!
[heknutí]
[velitel] Friedrich Nietzsche tvrdí, že nejsme povinni zvažovat své činy.
Musíme jen konat, konat a konat!
[hraje dramatická hudba]
Váš otec je vůdce a říká, ať skočíte!
Skočte!
[chlapcovo zasténání]
[velitel] Pohyb!
Pohyb.
Co je to bolest? Jenom pocit!
Pokračujte!
[pokračuje dramatická hudba]
[učitel] V každé z těchto krabiček
najdete všechny součástky jednoduchého radiovysílače.
Teď máte jednu hodinu na to, postavit funkční stanici.
Začínáme právě teď.
[tikání hodinek]
- My jsme lovci, ne kořist! - [pokřik chlapců]
[štěkot psů]
Ze lva se nemůže stát jehně!
- Pohyb! - [pískání píšťalky]
Silní se nesmí stát slabochy!
Silní sežerou slabé!
[heknutí]
Pohyb!
Vivaldi, Bach, ani jeden pro lidskou rasu neudělal tolik jako Otto Grottingen,
vynálezce dostupného rádia.
Dokonce sám Goebbels řekl,
že bez rádia by nacistická strana nevládla.
To, co teď stavíte, je válečná zbraň.
[šumění rádia]
[německý mužský hlas z rádia]
[tikání se zastaví]
Padesát tři vteřin?
[učitel] Volkheimere, jdi hluboko do lesa.
Máš na to deset minut, pak zapni přijímač.
Běž.
Začni.
[hraje rytmická hudba]
[hučení rádia]
[ladění rádia]
Ne!
Vrať to tam.
Až budeš pracovat na východní frontě,
nebudeš mít u sebe papír a tužku, aby sis všechno zapsal.
Na východní? Tam jdou starší.
[učitel] Německo potřebuje génie.
Na, tumáš.
Napiš si výpočty do bláta.
[hraje dramatická hudba]
Volkheimer je 1,2 kilometru
na jihovýchod odsud.
Wernere...
věk je jen číslo.
Být géniem je dar.
Potom mě rychle převeleli.
Přidal jsem se ke spojařům
a poslali mě na východní frontu.
A na východě jsi vyhledával partyzány...
I to, co se stalo na frontě, je dlouhý příběh.
[německý křik]
[vystrašené hlasy]
[natažení kohoutku zbraně, střelba]
To, co jsem tam viděl,
mě...
mučí.
[kvílení náletové sirény]
Měl bys jít do sklepa.
Ostatní se večer vrátí a uděláme proces.
Řeknu, že tě na frontu poslali proti tvé vůli.
Bude je zajímat, co jsi dělal od chvíle, co jsi voják.
Já jsem dělal zlé věci...
Hodně zlých věcí.
Taky jsem dělal zlé věci.
Děkuju.
[zamknutí dveří]
[povzdech]
[hraje klavírní hudba z gramofonu]
[důstojník] Mmm.
[francouzský ženský zpěv z gramofonu]
Můžete mi říct...
proč vás tolik zajímá ta slepá dívenka,
která vás takhle zbila?
Není to dívenka.
Ta kráva mi rozbila hlavu.
Má něco, co jí vůbec nepatří.
Smím se zeptat co?
Je to diamant.
Ten musí stát celé jmění.
[důstojník] Mnohem víc než to.
Tři roky znám svou diagnózu.
Moje tělo se prý požírá.
Každý den trochu.
Ten diamant vás vyléčí?
Já tomu věřím.
[zoufalý smích]
Hledám ho už přes tři roky.
Tři zasraný roky.
[zadunění]
PŘÍRODOVĚDNÉ MUZEUM, PAŘÍŽ KVĚTEN 1941
[ozvěna kroků]
- Kdo je vzal? - To já netuším.
[heknutí, lapání po dechu]
[rozechvělý dech]
[důstojník] Hm.
Jděte na jeho adresu.
Pokud se do 30 minut nevrátí domů,
zastřelte všechny ženy a děti.
Ne.
[důstojník] Čas je váš pán.
Začneme znovu.
Řeknete pravdu,
vrátíte se domů a zachráníte rodinu.
Kdo má klenoty, co byly v trezoru?
Jmenuje se Daniel.
Daniel LeBlanc.
Zámečník zdejšího muzea. [tiše] Bože, odpusť mi.
A kam šel?
To vážně nevím. Neřekl mi to.
Ale ty... Ale ty klenoty, co hledáte,
jedou do Ženevy.
Jsou schované u dinosauří lebky.
[důstojník] Hmm.
[mistr] Pokud to řeknete vojákům na kontrolním stanovišti,
na výjezdu z města,
pak budou všechny ty šperky vaše.
Teď můžu jít domů?
Prosím.
[syknutí] Podle archivu
byl v trezoru jeden mimořádný kámen,
s cenou větší než ostatní dohromady.
Jmenuje se Moře plamenů.
Takže byl tady, že?
Eh, ten se nevystavoval.
Pojí se k němu pověra.
Kletba.
[syknutí] Ten Daniel LeBlanc se ho dotkl vlastníma rukama?
On na kletby nevěří. Přemýšlí vědecky jako já.
Jen my dva jsme na kámen sahali.
[úšklebek] Hm.
- Jen on a vy. - Prosím.
Nechte mě jít domů.
- Byl tu sám, když klenoty vzal? - Ano.
Eh, ne. Byl tady s dcerou.
[hraje napínavá hudba]
Se ženou?
Dívkou.
Je slepá.
On má dceru a je slepá?
[tichý smích]
Pak by měl Daniel LeBlanc, ten muž vědy,
přehodnotit, jestli na pověry věří.
Kam Daniel LeBlanc a ta prokletá slepá dívka zmizeli?
Řekl jsem vám, že to nevím. Opravdu to nevím. Na mou duši.
Přísahám na životy mých dětí, já vážně nevím, pane, kam odjeli.
Víte, jak je Moře plamenů prokleté?
[mistr] Prosím, prosím. Cesta domů mi zabere čtvrt hodiny.
Prosím! Pusťte mě.
[důstojník] Ten, kdo ho má, je nesmrtelný.
Prosím...
Ale jeho blízké stihne neštěstí plné bolesti.
[tichý smích]
[tiše] Měl jste si na to vzít rukavice.
[výkřik, lapání po dechu]
Ne! Pořád mám čas se dostat domů, prosím!
Chci zachránit rodinu! Moje rodina!
[ozvěna hlasu přechází do dunění]
[vzdálené kvílení sirén]
Dinosauří lebku máme. [uchichtnutí]
Ale Moře plamenů tam nebylo.
[přelet letadla]
Takže ho má ta slepá holka?
[vzdálený výbuch]
Víte, až dorazí Američani,
tak mě lidi vytáhnou na ulici jako zrádce,
protože jsem spala s Němci.
Pak mi oholí hlavu,
polejí mě dehtem
a potom na mě budou házet péřové polštáře.
A pak mě pověsí.
[vzdálený výbuch]
Všichni se postavíme osudu, až Američani přijdou.
Můžete mě odsud dostat?
Proč bych to dělal?
Protože vím, kde ta slepá holka žije.
[výbuch, dunění]
Tak končí kapitola 22, část druhá z Dvacet tisíc mil pod mořem.
Papá, pokud posloucháš,
tak mě včera málem zabili kvůli nějakému kamenu.
[důstojník] Hledám Moře plamenů! Kde je?
Já nevím, kolik mám času, než mě ten Němec znovu najde.
Ale zůstanu tady, dokud mě nenajde.
Tady to začalo.
Po všech těch bombách,
po tom dýmu...
stále cítím šeřík.
[otevírání dveří]
[Etienne] Je tu pět schodů, ano?
Teď doleva.
Pustil jsem tě sem jen proto,
že nevidíš tu spoušť a nebudeš mě soudit.
[Marie] Och.
- [čichnutí] Šeříky? - [zasmání]
Vůně šeříků mi připomíná šťastnější časy,
kdy jsem byl ještě švihák.
- Víš, kdo je švihák? - Ne.
Tady se posaď.
[Marie] Dobře.
[Etienne] Tak. A teď sis sedla přímo před mé rádio.
- [Mariin vzdech] - Ještě to zapnu...
[bzučení rádia]
[Etienne] Tak.
A tohle je přijímač.
A tenhle ciferník mě přenese během pár sekund do světa.
Jednu chvíli jsem v Africe,
potom na Kubě, v Austrálii
a potom mi dojde baterka
a musím si do sklepa dojít pro novou.
Na co je tady ten mikrofon?
[Etienne] Eh, mikrofon je propojený s vysílačem.
Občas ho používám, abych se přidal ke kolektivnímu žvanění.
A co tam říkáte?
Říkávám: „Není svět krásné místo?“
A pak se ptáte:
„Tak proč si ho ničíme?“
To říkáte?
Když občas mluvím, tak slova promlouvají samy.
[Marie] Hm.
Etienne...
Můžu ti říkat Etienne?
Prastrýček Etienne zní, jako kdybys snad byl nějaký císař.
[smích]
Taky že císař jsem, ale jen tady té půdy.
Etienne, víš, já mám pocit, že už tě znám, jen ne pod tímhle jménem.
[Mariin výdech]
Marie, měla bys už jít.
Táta říkal, že tě vezme k oceánu.
- Pojď s námi. - Ne.
Proč ne?
[Etienne] Eh. Hm.
[Marie] Vidíš věci, které nejsou skutečné, viď?
- [lapání po dechu] - [výstřely]
[křik vojáků]
[Marie] A nejdou zapomenout.
Marie, tatínek čeká.
Když jsem tě slyšela mluvit tam dole, byla jsem si jistá, že znám tvůj hlas.
Většinu života jsem poslouchala vysílání jednoho pána,
který si říkal profesor, na krátké vlně 13,10.
Ty jsi ten profesor.
To je absurdní.
Vypadám jako profesor?
Nevím, jak vypadáš,
ale hlas si pamatuju místo obličeje.
[radostně] Ty jsi profesor.
[Etiennův vzdech]
Nikdy jsem si nebyl jistý, zda někdo poslouchá.
Já poslouchala vždycky.
Myslím, že hodně dětí.
No...
Profesor je pryč.
Sbalil se a rádio používám na důležitější věci.
Co může být důležitější než to, cos nám říkal?
Marie, hele.
O tomhle nesmíš nikomu říct, rozumíš?
Ano.
[hraje příjemná klavírní hudba]
Pojď, tvůj táta už čeká.
[Etiennův povzdech]
- Na. - Děkuju.
- Na schodech opatrně. - Já vím.
- Pět schodů. - Vlastně jich je šest.
Doleva.
[vypnutí rádia]
[Daniel] Co říkáš oceánu?
[Marie] Zní to, jako kdyby někdo dýchal ze spaní.
[Daniel] Mně to vždycky přišlo, jako kdyby svět
stále dokola lapal po dechu.
„Lapal po dechu.“
To je hezký.
[Daniel] Možná tady chvíli zůstaneme. Nevadí?
- Ani trochu. - Fajn. Fajn.
[Marie] Madame Manecová říkala, že je strýček Etienne válečný hrdina,
ale mně moc nepřijde jako válečný hrdina.
No, když zavřeš tygra do kovové klece,
bude vypadat jako ona.
Myslím, že začnu tady u pobřežní cesty a skončím u náměstí.
- Co začneš? - Ou.
Model města, aby tvé prsty mohly objevovat.
Jinak bys byla pořád v domě
a byl by z tebe strýček Etienne.
Až se ten model naučím,
vezmu ho ven. Ukážu mu město sama.
- [Daniel] Hmm. - Uvidíš.
[Daniel] Nepochybuji. Pustím se do práce.
To je ono. [vzdech]
[Etienne] Zajímalo by mě, jak chceš vyměřit celé město.
No, krok za krokem.
Hm.
A já jsem šílenec.
[Daniel] 312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
[ženský hlas z ulice] Ó, no tak to je neuvěřitelné!
[Daniel] Tohle dřevo, dotkni se ho, musíme zbrousit. Tady máš.
Tak.
[hraje příjemná instrumentální hudba]
[fouknutí]
Kávu už ne, strýčku Etienne. Budu končit.
Ne, ne, to je pro mě.
Je to brandy.
Tak už jsi vyměřil všechny ulice města, že?
Skoro. A proč?
[cinkání předmětů]
Madame Manecová byla v řeznictví.
Slyšela lidi mluvit o muži, který na ulici počítá kroky.
Jsme malé město, Danieli.
No a co?
Druhá žena šeptala, že měl muž pařížský přízvuk.
A třetí prý slyšela,
že ten tajemný muž z Paříže sem přijel pomoct odboji.
A že vyměřuje město pro americké bombardéry.
[blížící se vozidlo]
Dojdi pro Marii a vezmi ji dolů.
Gestapo je tady.
- Sakra! - [Etienne] Ne, neboj.
Kvůli rádiu by jich tu bylo tak sto.
Zajímají je zvěsti o zvláštním muži z Paříže.
Řekni jim pravdu a ukaž jim papíry.
Neudělal jsi nic špatného.
Že ne, Danieli?
Etienne, je něco, co jsem ti neřekl.
A co to je?
Některé tajnosti mají zůstat tajné.
A tohle bys nepochopil.
Nejsi jediný, kdo má tajemství.
[klepání na dveře]
Jdi jim otevřít, než dveře vykopnou.
Víš, tohle neříkej.
Nezmiňuj se jim o muzeu, nezmiňuj se o rádiu, o mikrofonu.
Já vím, papá. Nesmíme dát najevo strach.
Ne, nesmíme.
- My se jich nebojíme. - Ne, nebojíme.
[Etienne] To je ta dívka a její otec.
[hraje napínavá hudba]
Jsi slepá?
Ano, pane.
- Hej! - [Etienne] Jen klid, jen klid.
Naši němečtí přátelé se o tom chtějí jen ujistit.
- Co držím? - Já... Já nevím, pane.
Tatínka viděli ve městě vyměřovat ulice a chodníky.
- [Marie] Ano, pane. - „Ano, pane.“ Je rozkošná.
Jako by kreslil mapu pro lidi, co sem mají v plánu zavítat.
Stavím pro svou dceru model města,
aby si pamatovala ulice.
Je to, co říkal, pravda?
Ano, pane. On mi i v Paříži postavil model, když jsme tam bydleli.
Jedno,
druhé...
obě oči krásné.
A obě nefungují.
[Mariin rozechvělý dech]
První část příběhu sedí.
Teď mi to ukažte.
Marie.
- Jste z Paříže? - [Daniel] Ano.
Co jste tam dělal?
[Daniel] Byl jsem tesařem, jak vidíte.
Proč jste přijel?
Abych dceru dostal z města na čerstvý vzduch.
Vaše jméno?
Claude. Claude Dugarry.
Vaše doklady, pane Dugarry.
Hned!
Pošlu je do Paříže. Prověří vás.
Máte nadání.
A obrovskou smůlu.
[Daniel] Není to smůla. Požehnání.
[dupot na schodech]
Já to nechápu. Jak jsi mohl dát gestapu falešné doklady?
Jsou věrohodné.
Udělali mi je kolegové restaurátoři z našeho muzea.
[startování motoru]
Proč mě to vůbec neuklidnilo?
Připravte se na večeři. Musíme to probrat s madame Manecovou.
[Manecová] Tak, Etienne, kolik toho už ví?
Ví o čem?
- Půjdu Marii uložit. - Já ale nechci jít spát.
- Marie... - Tohle je tajemství.
Slyším to v jejich hlasech.
A právě proto už musíš jít spát.
Marie, prosím.
Pojď. [zasmání]
[Etienne] Jelikož tady žiješ,
bude nejlepší, abys znal pravdu.
Tady v Saint-Malo je organizace.
Jistí lidé z města mi nosí jisté informace a tak.
Ohledně přesunu vojsk, vlaků, lodí, co plují do přístavu.
- A já... - To rádio.
[hraje napínavá hudba]
[Daniel] Hm.
Před příchodem Němců jsem rádiem hlásal pouze mír.
Teď je z něj válečná zbraň.
A nesmírně cenná.
Informace chodí pomocí kódů a šifer do Londýna.
Pokud chceš, tak udělám, co je třeba.
Teď je třeba, abys na tenhle dům znovu neupoutal pozornost. Jasné?
Tygr uvnitř kovové klece stále hlídkuje.
Vive la France.
[Marie] Jako kdybychom byli pod mořem.
[Daniel] Ano. Jezdil jsem sem na prázdniny
a chodíval jsem do grotty pevnosti a sbíral v ní ústřice.
[Marie] Byl tady Etienne, když jsi byl kluk?
No jistě, mladý muž.
- Podrž to. - Ano.
To bylo, než ho změnila válka.
Než ho změnila, ano.
[Marie] Co je to?
Ta nejčerstvější ústřice, kterou si kdy dáš. [zasmání]
- [smích] - Mm.
Je lepší než ty z Paříže.
Jaký byl? Strýček Etienne.
Voněl kolínskou
a holky s ním jezdívaly na motorce.
Křičely. Tak si to pamatuju.
[smích obou]
Byl vážně úžasný.
[Danielův smích] Co? Byla to vlna.
[Marie] Nebyla to vlna. Byl jsi to ty.
- Byls to ty! - Byla to obří vlna, věř mi.
Kde jsou? Kde jsou ti malí andílci?
Jak vidíš, obětoval jsem pro ně svoje oblečení.
Jen si dej.
[Etienne] Ústřice z grotty pevnosti bývaly nejlepší na světě.
[heknutí]
[srknutí]
Och! A pořád jsou!
Dokonalost.
Bylo to 20 let, Danieli.
[povzdech]
[Marie] Když ti tolik chutnají, proč sis pro ně nikdy nedošel?
- Je to jen kousek po pláži. - [Daniel] Marie, prosím.
Papá, když se neptáš, bude to normální.
Co kdybys příště šel s námi?
Až se naučím ulice, tak tě vezmu ven sama.
Promiň, moje dcera umí být velmi přímá.
[Etienne] Marie...
Myslím, že ty víš, proč nechodím ven.
[Marie] Vždyť to přece nedává smysl.
Minulost je dávno pryč.
Myslela jsem, že věříš ve vědu.
- [Daniel] Marie, prosím, přestaň. - [Etienne] Ne, ne, ne, Danieli, nech ji.
[zasmání]
Marie, co kdyby sis představila, že já jsem jedna z těch ústřic?
Vězeň ve své skořápce.
[Marie] Ty nejsi ústřice, Etienne.
Kdo kdy slyšel o ústřici se šeříkovou kolínskou,
vozící na motorce ječící děvčata?
[Daniel] Fajn. Povedlo se. Hodně jsi ho rozrušila.
Jo, někdo musí.
- Marie... - Ano?
Ptej se dál, zda jdu s vámi.
A jednoho dne, pokud se zeptáš, možná půjdu.
Dobře.
Tak platí.
[Etiennův povzdech]
Jo. Jo, jo, jo.
[Marie] Ne, ne, ne.
Vy už ty ústřice nechte. Ty jsou madame Manecové.
Eh, no, to je vlastně pravda. Už bychom toho měli nechat.
[Danielovo syknutí]
Slyším vás.
- To je skořápka, já jsem... - Jsem slepá, slyším výborně.
- Dobře. - Děkuji vám mnohokrát.
[Etienne] Dobře, dobře.
[Mariin smích]
No, Danieli, za malou chviličku
budeš moct poznat zpravodajský výběr odboje tady v Saint-Malo.
Znáš naše tajemství, teď se dozvíme tvoje.
Nemá Marie jít?
Marie dokázala, že je chytřejší než my dva.
- Měla by zůstat. - [otevírání brány]
- [Manecová] Přicházíme se zákusky! - [Daniel] Och.
A dobrotami!
- Zdravíčko. - [Marie] Dobrý den.
[Daniel] Eh...
Och. Skvělé.
Teto Manecová, promiň, odpusť,
ale my tady budeme mít tajnou schůzku.
Jo, to budeme.
Vy jste odboj?
Chytrý hoch.
Představuji spolek stařenek ze Saint-Malo, odbojový klub.
[smích]
Ženy udrží tajemství mnohem lépe než muži.
[Etienne] Tyto ženy pozorují pohyby vojsk a vplouvání a vyplouvání lodí z přístavu.
Chodíme tam nakupovat ryby. Tři staré dámy. Jsme nenápadné.
Nákupní seznam tvoří jména člunů.
Nosíme německým vojákům kávu
a oni s námi mluví jako s matkami.
Řeknou všechno.
To je geniální.
Má sestra si přála, abych byl čestným mužským členem výboru.
[Manecová] V zákopech byl hrdina.
Jak jinak být znovu hrdinou než z vlastní půdy?
A Etienne nám řekl, že máte problém.
[Daniel] Ano. Eh...
V Přírodovědném muzeu v Paříži, kde jsem dělal,
jsem schoval vzácné klenoty a poslal je do Ženevy,
než je mohli Němci sebrat.
- Bravo! - Ale mé jméno bude jistě na seznamu.
Daniel dal Gestapu falešné doklady.
Tvrdil mi, že jsou věrohodné.
Ano, ale stále jsem muž z Paříže se slepou dcerou.
No, možná budou Němci zaneprázdněni na to, aby si to spojili.
[Daniel] Němci jsou Němci.
Na ty klenoty už byla vyčleněna jedna speciální jednotka.
Nicméně... Mě tak úplně nehledají.
Spíš to, co mám.
Jistý klenot.
Nejznámější klenot Francie.
Ten, o kterém se píše, že je prokletý?
Takový kámen přitahuje blázny.
Ty ho máš tady?
U mě v domě?
Ano, neměl jsem na výběr.
Kdybych věděl, co tu děláte,
tak bych vám nepřidělával starosti.
Pokud máme jít, půjdeme.
Během války, Danieli,
se priority mění.
Jste rodina, naše krev.
A krev je navždy.
Jenže teď je prioritou celá Francie
a to znamená, že musíme Němce vést jinou cestou.
Nemáme času nazbyt.
[hraje dramatická hudba]
[křik racků]
[odkašlání Manecové]
Zpáteční lístek do Paříže, peníze a adresa, kde je bezpečno.
- [Daniel] Marie, neboj se. - [Marie] Proč se bát?
Marie, tvůj otec se vrátí. Máme na to plán.
Jaký plán?
[Etienne] Už jsme se spojili s našimi přáteli z pařížského odboje,
aby skrze informátory dali vědět,
že byl Daniel LeBlanc znovu viděn v Paříži.
Zítra...
mě vyfotí v kavárně, jak si čtu zítřejší noviny.
A dají Němcům adresu.
Ale až se na ni dostanou...
Najdou moje věci a zrovna tak tvoje.
Mám je v kufru.
Nechám jim je v bytě, aby je našli,
a potom mě uvidí a vyfotografují v Bordeaux.
Bordeaux?
- Je to jen tři hodiny vlakem, Marie. - Tam budu jen den.
A v Bordeaux naši přátelé řeknou,
že muže se slepou dcerou propašovali přes hranice do Španělska.
A že jsem zaplatil obřím diamantem,
který byl taky propašován do Španělska.
- Když to vyjde... - [Marie] Jak to myslíš, „když“?
[Daniel] Když ten plán vyjde, budu doma za šest dní.
A proč ten prokletý diamant nevezmeš do Paříže
a nenecháš ho tam Němcům? Třeba by tě pak přestali hledat.
Vždyť Němci jsou naši nepřátelé a ten kámen jim nepatří, Marie.
Patří Francii a my jsme Francouzi.
[Manecová] Nemůžeme přece dát náš nejdražší klenot těmhle zrůdám.
Musím odjet, abych je svedl ze stopy a ochránil tě.
Marie, musím stihnout vlak.
Etienne ti dovolí používat rádio.
Mluv ke mně.
Ať budu kdekoli, budu poslouchat a budu s tebou.
Budu. [potáhnutí nosem]
Budu s tebou mluvit celou dobu, co tu nebudeš.
Budu stále s tebou.
[pláč]
Papá, jsem pořád s tebou. Pořád s tebou mluvím.
Vím, že mě slyšíš.
- [bzučení letadel] - [vzdálený výbuch]
Čekáš, až přijdou Američani, a potom se vrátíš domů.
Vím to.
Dobrou, papá.
Miluju tě.
[výbuch, rachocení]
[výbuch]
Je čas.
Čekal jsem tvůj útěk.
Věřím vám, tak jsem tu.
Proč bys mi věřil?
Byl jsem si jistý, že znám váš hlas.
Pak mi došlo...
že znáte dívku, co vysílá na 13,10.
Znáte ten dům.
Vy jste on.
Vy jste profesor.
Jsem voják. Ty jsi voják. To ostatní je fuk.
[blížící se auto]
Sedni.
[žena] Tak?
[Etienne] Je mladý, je radiooperátor.
- Jmenuje se... - Na jménu nezáleží.
[zní napínavý tón]
Proti své vůli byl odveden ze sirotčince a donutili ho vstoupit do pluku.
Kolik žen, mužů a dětí jsi zabil?
Já měl za úkol hledat rádia, která posílala zprávy.
A když jsi taková rádia našel?
[žena] Stačí hrubý odhad.
Kolik žen, mužů a dětí jsi zabil?
Řekl jste, že můžu doříct svůj příběh.
Chci vysvětlit, co se stalo, pane.
Víme, co se stalo!
Kolegové z Normandie a Belgie nám všechno řekli.
U koho našli rádio, toho lidé z tvého pluku popravili.
Jejich rodiny taky popravili. Sousedé byli popraveni.
Muži, ženy, děti, popraveni.
Jeho prací bylo jenom hledat frekvence.
- Profesore, prosím... - Profesore?
[Henri] Nám je úplně jedno, co chceš říct, Němče.
A na žádné vězně tady nemáme místo.
Já se o něj postarám.
[žena] Není to tvoje dítě!
- [Henri] Postaral? - Zodpovídal bych za něj.
Proč bys to měl dělat?
- [Henri] Verdikt je prostý. Smrt! - Prosím!
- Kdo z nás toho Němce popraví? - Já ho zastřelím vlastníma rukama.
- Ne, ne, ne, ne! - [žena] Běž domů, Etienne, běž domů!
[výbuch, rachocení]
To nebyla bomba z letadla.
[Werner] Ne. Dělostřelectvo.
Americká děla.
- [výbuch] - [Mariin výkřik]
[muž] Američani jsou u brány!
- To jsou Američani! - Papá, svoboda se blíží. Konečně je tady.
[křik v dálce]
- [žena] Uhni, Etienne! - Je hodnej!
Je to nepřítel. Jdi stranou.
Jdi stranou, Etienne!
[rachocení]
[hraje dramatická hudba]
[přelet letadla]
[Henri] Etienne, hned!
Ne! Půl života jsem se schovával před vlastním strachem.
Teď buď statečný ty!
[žena] Říkám to naposled!
[rána splývající s výbuchem]
- Uhni stranou, Etienne! - Ano...
- [žena] Etienne! - Já jsem profesor.
[důstojník] Marie?
Nebudu to opakovat!
[důstojník] Vím, že tam jsi.
Teď mě poslouchej jako kdysi.
Uhni na stranu!
[důstojník] Neutečeš!
- Běž! - [bzučení bomby]
[hraje rytmická klavírní hudba]