12. ELOKUUTA 1944
Pfennig.
Tule nyt.
Siispä -
sinä menet edeltä.
Jos tytöllä on rikostovereita, kuolet ensin.
Jos hän on yksin, saat nautinnon tappaa hänet.
Ota se.
Ota se!
Yhdellä viestillä -
voin käskeä, että siskosi annetaan SS: n koirille.
Kunhan koiranohjaajat ovat hoidelleet hänet.
Liikettä.
Juuri noin.
Seis!
- Marie! - Hän on turvassa. Lupaan sen.
Ammuit juuri komentajasi.
Se on pitkä tarina.
Marie! Älä huoli. Kaikki on hyvin!
Oven lukko on rikki!
Sinun pitää sulkea salpa sisältä.
Amerikkalaiset ovat tulossa. Menee enää päiviä.
Lähetyksesi auttavat heitä kohdistamaan pommitukset.
Sinnittele vielä hieman pidempään.
Tunnustele salvan kohdalta tämän illan ohjeet.
Liittolaisemme tekevät loput.
Auta minua.
Jätämmekö ruumiit tänne?
Ystäväni hakevat roskat.
He ottavat auton ja syöttävät ruumiit lokeille.
Hyvä.
Hänen nimensä on siis Marie.
En halua kuulla hänen nimeään saksalaisen suusta.
En tiedä, kuka hitto olet,
mutta haluan kuulla pitkän tarinasi.
Riisu tuo takki.
Tulet mukaani.
Marie! Suljen etuoven! Tule alas lukitsemaan se.
Lähdetään.
22. luku.
Toinen osa.
PERUSTUU ANTHONY DOERRIN ROMAANIIN
KAIKKI SE VALO JOTA EMME NÄE
NELJÄ VUOTTA AIEMMIN
Yllätys!
Daniel?
Manec-täti, tämä on pikku tyttöni Marie, josta olen kirjoittanut usein.
Mukava tavata, madame Manec.
Ja on hyvin mukava tavata sinut.
- Tulkaa sisään. - Kiitos.
- Otan tuon.
Vielä yksi.
Etienne-setä ei pidä vieraista, mutta tässä ollaan.
Veljeni sopeutuu. Tulkaa.
- Missä olemme? - Keittiössä.
- Onko hän täällä? - Tietenkin on.
Hän leikkii ullakolla radionsa kanssa.
Etienne?
Etienne-setä!
Hän ei kuule. Hänellä on kuulokkeet päässä.
Millainen radio hänellä on?
Hyvin ärsyttävä ja vangitseva radio, joka hallitsee hänen mieltään,
mutta se on parempi kuin merelle tuijottaminen.
Muuta hän ei teekään.
Daniel.
Toivottavasti kerrot hänelle joka päivä, kuinka sievä hän on.
Manec-täti, hän on sokea, ei kuuro.
Olen hänen kuvastimensa -
ja kerron hänelle, kun hän ei ole enää sievä -
vaan alkaa olla kaunis.
En halua olla töykeä,
mutta olemme matkustaneet kolme päivää -
syöden yrttejä ja kuivaa leipää.
- Varastimme munia ja auton. - No niin.
Minä ajoin autoa.
Ei tarvitse kertoa kaikkea.
No, nyt haluan kuulla kaiken. Istukaa!
Suojaan!
Näettekö mitään?
- Onko tuo kaasua? - Mitä tuo on?
Kaasua!
Etienne!
Naamarit päähän! Naamari on pakkauksessanne!
En tiedä, mitä tehdä. En tiedä, miten se toimii.
Hyvä on.
Hyvä on!
Laittakaa helvetin naamari...
Etienne!
Etienne-setä!
- Minä tässä! Daniel! - Kyllä! Olen täällä.
Saanko tulla sisään?
Ovi on lukossa. Odota.
Tiedän, ettet pidä yllätyksistä.
- Daniel. - Niin.
Pitkästä aikaa.
Saanko tulla sisään?
Et.
Siis en usko, että haluaisit.
Pidän ikkunat kiinni metelin takia.
Säikähdän varsin helposti.
Uskon ilman olevan raskas minun läsnäolostani.
Haistan vain syreenin.
Se on partaveteni. Viimeinen älyttömyyteni.
Tulen alas.
Mitä kuuntelet päivät pitkät?
Kun maailma puhuu itselleen kuin vihainen hullu.
Mitä varten mikrofoni on?
Radio-ohjelman lähettäminen on laitonta.
- Siitä saa kuolemanrangaistuksen. - Saako?
En lue sanomalehtiä paljon.
Hetkinen...
Haistan legendaarisen omeletin.
Olet kunniavieras.
Hän käyttää rosmariinia ja timjamia.
En usko sen olevan minua varten.
En tullut tänne yksin.
Kuule.
Minäpä kerron veljestäni Etiennestä.
Hän kuulemma pitää radioista.
Kerron sinulle hänestä.
Katsos, Etienne-setä oli sotasankari.
Hän sai useita mitaleja, jotka hän heitti mereen.
Mereen, jonka näet ikkunasta.
En voi nähdä merta.
Hyvänen aika. Anteeksi.
Hän on siis sotasankari.
Hän ei voi olla näkemättä asioita, jotka hän näki sodassa.
Hän näkee ne, kun sulkee silmänsä,
varsinkin jos kuuluu kovia ääniä tai tapahtuu jotain yllättävää.
Autoja ja lokkien kirkumista.
Siispä 20 vuoden ajan,
melkein siitä päivästä, kun hän palasi sodasta,
hän on pysynyt täällä talon sisällä.
Eikö hän mene edes rannalle?
Hän ei mene edes rannalle.
Hän sanoo matkustavansa maailmalla kirjojensa kautta,
vaikken näe hänen lukevan,
ja radionsa kautta, jota näen hänen harvoin jättävän.
Puhun hänelle raittiista ilmasta ja valosta.
- Mutta tiedätkö, mitä hän sanoo? - Mitä?
Hän sanoo,
että maailman tärkein valo on valo, jota ei voi nähdä.
Marie,
tämä on Etienne-setäni.
Etienne, tämä on pikku tyttöni Marie.
Marie, oletko kunnossa?
Olen.
Isäsi sanoo, että matkanne tänne oli kiintoisa.
Anteeksi.
En kuullut. Voitko toistaa?
Isäsi sanoo, että matkanne oli kiintoisa.
Se oli hyvin kiintoisa.
Onko sinulla radio?
On.
Lähetätkö sillä ohjelmaa?
Etienne, he ovat hyvin nälkäisiä. Leikkaa leipää.
Tervetuloa, Marie.
Leipä, Etienne.
Oletko kunnossa?
Aamiainen on pöydässä. Syökää.
Tämä tuoksuu kotiinpaluulta, Marie. Syö.
SAINT-MALO - ELOKUU 1944
Ei hätää, Henri. Hän on kanssani.
Siirrä tätä.
Pysy kaukana uunista, saku.
Sinun maassasihan pidetään uuneista.
Illalla pommitetaan lisää. Meillä on paljon tehtävää.
Sinun pitäisi varmaan nukkua.
- Mitä itse teet? - Kuulustelen vankia.
Kun huomautin sinun ampuneen komentajasi,
sanoit sen olevan pitkä tarina.
Sanoit olevasi kiinnostunut talossa asuvan tytön nimestä.
Marie on hyvä nimi.
Miksi olet kiinnostunut hänestä?
Sama pitkä tarina.
Jäljitit lähettimen, jota hän käyttää.
Lyhytaalto 1310.
Mitä siitä?
Kun olin lapsi, lyhytaalto 1310 oli ainoa toivoni.
Lyhytaalto 1310 -
oli pakotieni.
Turvapaikkani.
Tuskin voisitte ikinä ymmärtää.
Kokeile.
Pommittajat tulevat vasta illalla.
Olen aina ollut kiinnostunut radioista.
Nuorempana kiinnostukseni sai minut usein pulaan.
Millaiseen pulaan?
KANSALLINEN POLIITTINEN KOULUTUSINSTITUUTTI - TOUKOKUU 1942
Älkää ajatelko!
Älkää pysähtykö ajattelemaan!
Saitte käskyn ja suoritatte sen ilolla!
Ajattelu tuhoaa toiminnan!
Friedrich Nietzsche sanoo, ettei meidän tarvitse harkita tekojamme!
Meidän pitää vain tehdä, tehdä ja tehdä!
Isänne on Führer, ja hän käskee teidän hypätä!
Hyppää!
Tule!
Tule nyt.
Mitä kipu on? Kipu ei ole mitään!
Jatkakaa!
Jokaisessa näistä laatikoista -
on osat yksinkertaiseen lähetysvastaanotinradioon.
Teillä on tunti aikaa rakentaa toimiva radio.
Aika alkaa nyt.
Olemme metsästäjiä, emme riistaa!
Leijona ei saa muuttua lampaaksi!
Liikettä!
Vahvat eivät saa olla heikkoja!
Vahvat syövät heikot!
Liikettä!
Mozart, Vivaldi, Bach,
kukaan heistä ei ole hyödyttänyt ihmisrotua kuin Otto Grottingen,
edullisen radion saksalainen keksijä.
Goebbels itse on sanonut, että ilman radiota -
natsipuolue ei olisi päässyt valtaan.
Te rakennatte aseen sotaa varten.
53 sekuntia.
Volkheimer, mene metsään.
Mene mahdollisimman kauas 10 minuutissa ja avaa radiosi.
Mene.
Aloita.
Ei.
Laita se takaisin.
Kun toimii itärintamalla,
laskujen kirjoittamiseen ei aina ole kynää ja paperia.
Itärintamalla? Enkö ole liian nuori?
Saksa tarvitsee neroja.
Tässä. Ota se.
Kirjoita laskusi mutaan.
Volkheimer on 1,2 kilometriä -
eteläkaakkoon tästä pisteestä.
Werner,
ikä on vain numero.
Nerous on lahja.
Sen jälkeen etenin nopeasti.
Liityin viestijoukkoihin,
ja minut lähetettiin lopulta itärintamalle.
Idässä metsästit partisaaneja...
Se, mitä tapahtui rintamalle päästyäni, on myös pitkä tarina.
Näkemäni asiat -
piinaavat minua.
Sinun pitäisi mennä kellariin.
Muut palaavat illalla. Pidämme oikeudenkäynnin.
Selitän, että jouduit rintamalle vastoin tahtoasi.
Heitä kiinnostaa vain, mitä teit sotilaaksi tultuasi.
Olen tehnyt pahoja asioita,
monia pahoja asioita.
Niin minäkin.
Kiitos.
Et koskaan selittänyt,
miksi olet kiinnostunut pienestä sokeasta tytöstä,
joka hakkasi sinut pahoin.
Hän ei ole niin pieni.
Ämmä melkein mursi kalloni.
Hänellä on jotain, mikä ei kuulu hänelle.
Saanko kysyä, mitä se on?
Se on timantti.
Varmaan hyvin arvokas.
Rahaakin arvokkaampi minulle.
Kolme vuotta sitten sain diagnoosin.
Kehoni syö itseään.
Joka päivä vähän enemmän.
Parantaako timantti sinut?
Uskon sen parantavan.
Olen etsinyt sitä kolme vuotta.
Kolme helvetin vuotta.
LUONNONHISTORIAN MUSEO PARIISI - TOUKOKUU 1941
- Kuka otti ne? - Ei aavistustakaan.
Mene tähän osoitteeseen.
Ammu naiset ja lapset siellä,
jos tämä mies ei palaa kotiin 30 minuutissa.
Ei.
Nyt kello on isäntäsi.
Aloitetaan alusta.
Jos kerrot totuuden,
ehdit kotiin pelastamaan perheesi.
Kuka otti jalokivet tästä holvista?
Daniel.
Daniel LeBlanc.
Museon lukkomestari. Luoja armahtakoon minut.
Minne hän meni?
Vannon, etten tiedä. Hän ei kertonut.
Mutta etsimäsi jalokivet -
ovat menossa Geneveen.
Ne on piilotettu dinosauruksen pään sisään.
Jos kerrot sen sotilaille tarkastuspisteellä -
kaupungin rajalla,
saat kaikki täällä olleet jalokivet.
Saanko nyt mennä kotiin?
Ole kiltti.
Arkiston mukaan -
holvissa oli yksi kivi,
joka on arvokkaampi kuin muut yhteensä.
Sen nimi on Liekkimeri.
Pidettiinkö sitä täällä?
Kyllä. Se ei ollut ikinä näytteillä.
Siihen liittyy taikausko.
Kirous.
Koskiko se Daniel LeBlanc siihen omin käsin?
Hän ei usko kirouksiin. Hän on tiedemies kuten minäkin.
Vain me kaksi käsittelimme kiveä.
- Vain hän ja sinä. - Ole kiltti.
Päästä minut kotiin.
- Ottiko hän jalokivet yksin? - Kyllä.
Ei. Hän oli tyttärensä kanssa.
Naisenko?
Tytön.
Hän on sokea.
Onko hänellä sokea tytär?
Ehkä sitten Daniel LeBlancin, tiedemiehen,
pitäisi suhtautua taikauskoon vakavammin.
Minne Daniel LeBlanc ja kirottu pieni sokea tyttö menivät?
Sanoin, etten tiedä. Vannon Jumalan nimeen, etten tiedä.
Vannon lasteni hengen nimeen. En tiedä, minne hän meni!
Tiedätkö, mikä Liekkimeren kirous on?
Ole kiltti. Kotimatka vie vähintään vartin.
Anna minun mennä!
Sen omistajat elävät ikuisesti.
Ole kiltti.
Mutta heidän läheisensä joutuvat kärsimään kovasti.
Olisit edes pitänyt hanskoja.
Ei! Ehdin yhä kotiin!
Anna minun pelastaa perheeni!
Löysimme dinosauruksen pään.
Mutta Liekkimeri ei ollut siellä.
Luuletko, että se on tytöllä?
Kun amerikkalaiset tulevat,
paikalliset raahaavat minut kadulle petturina,
koska makasin saksalaisten kanssa.
Ajelevat pääni, peittävät minut mustaan tervaan -
ja heittävät tyynyliinoista höyheniä päälleni.
Sitten he hirttävät minut.
Kohtaamme kaikki kohtalomme, kun amerikkalaiset tulevat.
Saatko minut pois kaupungista?
Miksi tekisin niin?
Koska tiedän, missä se sokea tyttö asuu.
Siihen päättyy kirjan Sukelluslaivalla maapallon ympäri 22. luku, osa kaksi.
Isä, jos kuuntelet,
minut melkein tapettiin eilen kiven takia.
Etsin Liekkimerta! Missä se on?
En tiedä, milloin se saksalainen löytää minut taas.
Mutta siihen asti pysyn täällä,
missä se kaikki alkoi.
Kaikkien pommien -
ja savun jälkeen -
haistan yhä syreenin tuoksun.
Tässä on viisi askelmaa.
Käännytään vasemmalle.
Päästän sinut tänne vain, koska et näet tätä sotkua.
Et siis arvostele minua.
Syreeni?
Syreenin tuoksu muistuttaa paremmista ajoista,
kun olin nuori mies ja hieman keikari.
- Tiedätkö, mikä keikari on? - En.
Hyvä. Istu nyt tähän.
Hyvä on.
No niin. Nyt istut radioni edessä.
Jos laitan tämän päälle...
Tämä on vastaanotin,
ja tuo säädin voi viedä minut maailman ympäri sekunneissa.
Yhdellä hetkellä olen Afrikassa,
sitten Kuubassa ja Australiassa.
Ja hemmetti, akku loppui,
ja minun pitää mennä kellariin hakemaan uusi.
Mitä varten mikrofoni on?
Mikrofoni on yhdistetty tähän lähettimeen.
Joskus lisään sillä ääneni äänten pulinaan.
Mitä sanot, kun puhut?
Sanon: "Eikö maailma olekin kaunis paikka?"
Sitten sinä kysyt:
"Miksi sitten tuhoamme sen?"
Etkö sanokin niin?
Joskus puhuessani sanat valitsevat itsensä.
Etienne,
voinko kutsua sinua niin?
Isosetä-Etienne saa sinut kuulostamaan joltain keisarilta.
Olenkin keisari, mutta vain tällä ullakolla.
Tunnen tuntevani sinut jo, mutten vain sillä nimellä.
Sinun pitäisi lähteä.
Isäsi sanoi haluavansa viedä sinut merenrantaan.
- Tulisitko mukaamme? - En.
Miksi et?
Koska näet asioita menneisyydestäsi.
Asioita, joita et voi unohtaa.
Isäsi odottaa.
Kun kuulin sinun puhuvan alakerrassa, olin varma, että tunsin äänesi.
Olen valtaosan elämästäni kuunnellut ohjelmaa, jota pitää mies,
joka kutsuu itseään professoriksi lyhytaalto 1310: llä.
Olet se professori.
Tuo on naurettavaa.
Näytänkö professorilta?
En tiedä, miltä näytät,
mutta tunnen äänet kuin ne olisivat kasvoja.
Sinä olet se professori.
En ollut ikinä varma, kuunteliko edes kukaan.
Minä kuuntelin aina.
Uskon, että monet kuuntelivat.
No,
professori on poissa. Laitoin hänet syrjään -
ja käytän nyt radiotani tärkeämpiin asioihin.
Mikä voisi olla tärkeämpää kuin kaikki meille sanomasi?
Kuuntele.
Et saa kertoa tästä kenellekään. Ymmärrätkö?
Ymmärrän.
Isäsi odottaa.
Tässä.
Kiitos.
- Varovasti rapuissa. - Tiedän.
- Viisi askelmaa. - Itse asiassa kuusi.
Vasemmalle.
No, mitä pidät merestä?
Kuulostaa nukkuvan hengitykseltä.
Se tuntuu siltä kuin maailma vetäisi henkeä yhä uudestaan.
Vetäisi henkeään.
Pidän siitä.
Saatamme joutua olemaan täällä jonkin aikaa. Sopiiko se?
- Enemmän kuin hyvin. - Hyvä.
Madame Manec sanoi, että Etienne-setä oli sotasankari,
mutta hän ei vaikuta minusta sotasankarilta.
Jos tiikerin lukitsee metallilaatikkoon,
se näyttää metallilaatikolta.
Ajattelin aloittaa rantatieltä ja päättää kaupunginaukiolle.
Aloittaa minkä?
Rakennan kaupungin pienoismallin sormiesi tutkittavaksi.
Muuten olet jumissa talossa.
Kuin Etienne-setäsi.
Pienoismallin opittuani -
vien hänet ulos. Näytän itse hänelle kaupunkia. Näet vielä.
Epäilemättä, mutta nyt minun pitää ryhtyä töihin.
Kyllä, sillä lailla.
Miten ihmeessä mittaat koko kaupungin?
Askel kerrallaan.
Ja minä olen hullu.
312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
Tässä on puupala. Pidä sitä tässä.
Sitä pitää hioa. Sillä lailla.
Ei enää kahvia, Etienne-setä. Minä lopettelen.
Ei, tämä on minulle,
ja se on brandyä.
Joko sait kadut mitattua?
Melkein. Miten niin?
Madame Manec oli lihakaupassa.
Hän kuuli ihmisten puhuvan miehestä, joka laskee askeliaan.
Tämä on pieni kaupunki.
Entä sitten?
Toinen nainen kuiskasi, että miehellä oli pariisilaiskorostus,
ja kolmas sanoi kuulleensa,
että pariisilainen mysteerimies tuli auttamaan vastarintaliikettä.
Ja hän mittasi kaupunkia Amerikan pommikoneille.
Parasta hakea Marie ja viedä hänet alakertaan.
Gestapo saapui.
- Hitto. - Ei, älä huoli.
Jos kyse olisi radiosta, heitä olisi sata.
He vain tarkistavat huhun Pariisin oudosta miehestä.
Kerro heille totuus. Näytä paperisi, niin selviät.
Et ole tehnyt mitään väärää.
Eikö totta, Daniel?
On asioita, joita en ole kertonut.
Mitä asioita?
Joidenkin salaisuuksien on parempi pysyä salaisina.
En odota sinun ymmärtävän.
Muillakin on salaisuuksia.
Parasta avata ovi ennen kuin he murtavat sen.
Tiedäthän, mistä ei saa puhua?
Älä mainitse museota, radiota äläkä mikrofonia.
Tiedän. Emme saa näyttää pelkoa.
Emme saakaan.
- Koska emme pelkää. - Emme niin.
Tämä on tyttö ja tämä hänen isänsä.
Oletko sokea?
Olen.
- Hei! - Ei hätää.
Saksalaiset ystävämme haluavat varmistaa Marien tilan.
- Mitä pitelen? - En tiedä.
Isäsi on nähty kaupungilla mittaamassa katuja.
- Kyllä, sir. - "Kyllä, sir." Hän on suloinen.
Hän mittaa kuin tekisi karttaa ihmisille, jotka ehkä tulevat tänne.
Rakennan kaupungin pienoismallia,
jotta tyttäreni oppii kadut.
Puhuuko isäsi totta?
Kyllä, sir. Kun asuimme Pariisissa, hän rakensi siitäkin mallin minulle.
Yksi,
kaksi,
molemmat silmät kauniita.
Eivätkä kummatkaan toimi.
Tarinan alku vahvistettu.
Näyttäkää, mitä rakensitte.
Marie.
- Tulitteko Pariisista? - Kyllä.
Mitä teitte siellä?
Olin puuseppä, kuten näette.
Miksi tulitte tänne?
Saadakseni tyttäreni pois kaupungista raittiiseen ilmaan.
Mikä nimenne on?
Claude. Claude Dugarry.
Näyttäkää paperinne, hra Dugarry.
Heti.
Lähetän paperinne Pariisiin. He tarkistavat teidät.
Olette taitava.
Kamala epäonni.
Ei epäonni vaan siunaus.
En voi uskoa tätä. Annoit väärät paperit Gestapolle.
Ne ovat hyvät.
Museon taiderestauroija teki ne minulle.
Miksei tuo vakuuta minua?
Valmistautukaa illalliselle. Puhutaan tästä madame Manecin kanssa.
Etienne, paljonko hän tietää?
Tietää mistä?
- Vien Marien nukkumaan. - En halua nukkumaan.
- Marie. - Tämä on salaisuus.
Kuulen sen heidän äänistään.
Siksi sinun pitää mennä nukkumaan.
Marie, ole kiltti.
Tule.
Koska asut nyt täällä,
sinun on kai parasta tietää totuus.
Saint-Malossa on järjestö.
Tietyt ihmiset kaupungissa tuovat minulle tiettyjä tietoja -
joukkojen liikkeistä, junista ja satamaa käyttävistä laivoista.
- Ja minä... - Radio.
Ennen saksalaisten tuloa saarnasin radiollani rauhaa.
Nyt siitä on tullut sotaväline.
Hyvin arvokas sellainen.
Lähetän tiedot Lontooseen käyttäen koodeja ja salakirjoitusta.
Jos minua tarvitaan, teen, mitä haluat.
Juuri nyt tärkeintä on se, ettet enää vedä huomiota tänne.
Onko se selvä?
Siispä -
tiikeri partioi yhä metallilaatikkonsa sisällä.
Vive la France.
- Aivan kuin olisimme meren alla. - Kyllä. Kävin täällä lomilla.
Ja tulin tänne Linnoitusluolaan keräämään ostereita.
Oliko Etienne täällä, kun olit pieni?
Tietenkin. Hän oli nuori mies.
- Pidä tätä. - Kyllä.
Se oli ennen kuin sota muutti hänet.
Ennen sitä, kyllä.
Mikä se on?
Tämä, rakkaani, on tuorein koskaan syömäsi osteri.
Vielä parempaa kuin Pariisissa.
Millainen hän oli? Siis Etienne.
Hän käytti partavettä -
ja kyyditsi tyttöjä moottoripyörällään.
Tytöt kiljuivat. Sen muistan.
Etienne oli suurenmoinen.
Mitä? Se oli aalto.
Eikä ollut. Se olit sinä.
Se olit sinä.
- Se oli valtava aalto. - Missä he ovat?
Missä pikku enkelit ovat?
Näet, että uhrasin koko puvun niitä varten.
Ota vain.
Linnoitusluolan osterit olivat maailman parhaita.
Ja ovat sitä yhä.
Täydellistä.
Viime kerrasta on 20 vuotta.
Jos pidät niistä niin paljon, mikset kerää niitä itse?
- Rannalle on lyhyt kävelymatka. - Marie, älä nyt.
Jos lopettaa kysymisen, siitä tulee normaalia.
Ehkä ensi kerralla voisit tulla mukaamme.
Kun opin kadut, voisin viedä sinut itse.
Anteeksi, tyttäreni on välillä hyvin suorapuheinen.
Marie,
taidat tietää, miksen käy ulkona.
Mutta siinä ei ole järkeä.
Mennyt on mennyttä.
Luulin, että uskot tieteeseen.
- Marie, lopeta. - Ei, Daniel. Ei se haittaa.
Marie, mitä jos kuvittelisit, että olen kuin yksi näistä ostereista?
Olen jumissa kuoreni sisällä.
Muttet ole osteri.
Kuka on kuullut osterista, joka käyttää syreenipartavettä -
ja ajaa moottoripyörällä kiljuvien tyttöjen kanssa?
Siinä. Teit sen. Sait hänet suuttumaan.
Ehkä jonkun pitää.
- Marie. - Niin?
Jatka vain pyytämistä.
Ja eräänä päivänä, jos sinä pyydät, saatan tullakin.
Hyvä.
Se on sovittu.
Kyllä.
Ei.
Ei enää ostereita, te kaksi. Madame Manecille ei jää.
Hyvä huomio. Ei kai pitäisi syödä niitä enää.
Kuulen teidät.
- Se on vain kuori. - Olen sokea. Kuuloni on erinomainen.
- Hyvä on. - Paljon kiitoksia.
Daniel, hyvin pian -
tapaat Saint-Malon vastarintaliikkeen tiedustelukomitean.
Tiedät salaisuutemme. Meidän on aika tietää omasi.
Jääkö Marie?
Hän on todistanut olevansa meitä molempia fiksumpi.
Hänen pitäisi jäädä.
Tuomme leivonnaisia ja herkkuja.
- Päivää. - Päivää.
Manec-täti, anteeksi. Suo anteeksi.
Täällä alkaa pian arkaluonteinen kokous.
Pitää paikkansa.
Kuulutteko vastarintaan?
Fiksu poika.
Saanko esitellä Saint-Malon vanhojen naisten vastarintakerhon?
Naiset säilyttävät salaisuudet miehiä paremmin.
He tarkkailevat joukkojen liikkeitä -
ja laivojen kulkua satamaan ja pois sieltä.
Ostamme kalaa sataman muurilla. Kolmea vanhaa naista ei osata epäillä.
Ostoslistoillamme on torpedoveneiden nimiä.
Viemme kahvia nuorille saksalaissotilaille,
ja he puhuvat meille kuin äideilleen.
He kertovat kaiken.
Nerokasta.
Siskoni taivutteli minut komiteaan.
- Kunniajäseneksi. - Hän oli sankari juoksuhaudoissa.
Se on paljon helpompaa omalta ullakolta käsin.
Etienne kertoi, että meillä on ongelma.
Kyllä.
Työskentelin Pariisissa luonnonhistorian museossa.
Lähetin kaikki jalokivet sieltä Geneveen -
saksalaisten alta.
Bravo.
Mutta nimeni on varmasti listalla.
Daniel antoi Gestapolle väärät paperit.
Hänen mukaansa oikein hyvät.
Kyllä, mutta olen pariisilaismies, jonka tytär on sokea.
Ehkä saksalaiset eivät ehdi huomata yhteyttä.
Sakut ovat sakuja.
Jalokivien noutoon on varattu yksikkö.
He eivät varsinaisesti etsi minua -
vaan jotain hallussani.
Tiettyä jalokiveä.
Ranskan kuuluisinta.
Sitäkö, jolla on lehtien mukaan kamala kirous?
Sellainen kivi houkuttelee hulluja.
Onko se täällä? Tässä talossa?
On. En voinut muuta.
Jos olisin tietänyt toimistanne,
en olisi tuonut tätä ongelmaa teille.
Jos haluatte meidän lähtevän, me lähdemme.
Sota-aikana, Daniel,
prioriteetit muuttuvat.
Olet sukua. Olet verta, ja veri on ikuista.
Mutta juuri nyt velvollisuutemme on suojella Ranskaa,
ja siksi meidän pitää johdattaa saksalaiset muualle.
Aikaa ei ole hukattavaksi.
Paluulippu Pariisiin, käteistä ja turvapaikan osoite.
Marie, älä huolestu.
Miksi huolestuisin?
Isäsi palaa. Sitä varten on suunnitelma.
Mikä suunnitelma?
Pyysimme jo ystäviämme Pariisin vastarintaliikkeessä -
levittämään sanaa,
että Daniel LeBlanc on nähty Pariisissa.
Huomenna -
minusta otetaan kuva kahvilassa lukemassa huomisen sanomalehteä.
Sitten he antavat saksalaisille osoitteen.
Mutta kun saksalaiset tulevat sinne...
He löytävät minun tavaroitani ja joitakin omiasi.
Ne ovat laukussani.
Jätän ne asuntoon löydettäväksi.
Sitten minut nähdään ja kuvataan Bordeaux'ssa.
Bordeaux'ssako?
- Vain kolmen tunnin junamatka. - Menen vain päiväksi.
Bordeaux'ssa ystävämme kertovat,
että mies ja sokea tytär salakuljetettiin rajan yli Espanjaan.
Maksuna annettiin suuri timantti,
joka salakuljetettiin myös Espanjaan.
- Jos suunnitelma toimii... - Miten niin "jos"?
Jos se toimii, olen kotona kuudessa päivässä.
Mikset vie kirottua jalokiveä Pariisiin -
saksalaisten löydettäväksi, niin ehkä he lopettavat etsimisen?
Koska he ovat vihollisiamme, eikä kivi kuulu heille.
Se kuuluu Ranskalle, ja me olemme tämän maan kansalaisia.
Emme voi antaa valtiomme arvokkainta jalokiveä niille hirviöille.
Minun on eksytettävä heidät pitääkseni sinut turvassa.
Nyt minun pitää ehtiä junaan.
Etienne antaa sinun käyttää radiota.
Puhu minulle, niin missä olenkin, kuuntelen ja olen luonasi.
Puhun.
Puhun sinulle, olit poissa kuinka kauan tahansa.
Ja olen luonasi.
Isä, olen yhä luonasi. Puhun yhä sinulle.
Tiedän, että kuulet.
SAINT-MALO - ELOKUU 1944
Odotat amerikkalaisten saapumista. Sitten tulet kotiin.
Tiedän sen.
Hyvää yötä, isä.
Rakastan sinua.
On aika.
Luulin, että yrittäisit paeta.
Jäin, koska luotan teihin.
Miksi luottaisit minuun?
Eilen olin varma, että tunnistin äänenne.
Sitten tajusin,
että tunnette tytön, joka lähettää nyt ohjelmaa 1310: llä.
Tunnette sen talon.
Olette hän.
Olette professori.
Olen sotilas. Sinä olet sotilas. Millään aiemmalla ei ole väliä.
Istu.
No?
Hän on nuori radisti.
- Hänen nimensä on Werner... - Emme välitä nimistä.
Hänet vietiin orpokodista vastoin tahtoaan.
Hän joutui viestirykmenttiin.
Kuinka monta miestä, naista ja lasta olet tappanut?
Työni oli paikantaa radioita, jotka lähettivät viestejä.
Entä kun radiot löydettiin?
Anna karkea arvio.
Montako miestä, naista ja lasta olet tappanut?
Minun piti saada kertoa tarinani.
Haluan selittää, mitä tapahtui.
Tiedämme sen jo!
Toverimme Normandiassa ja Belgiassa kertoivat.
Rykmenttisi jäsenet tappoivat ne, joilta löytyi radio.
Perheet teloitettiin mukana. Naapurit teloitettiin.
Miehiä, naisia ja lapsia teloitettiin.
Hän vain etsi taajuuksia.
- Professori, pyydän. - Professori?
Sanasi eivät kiinnosta meitä, saksalainen.
Emmekä voi pitää vankejakaan!
Huolehtisin hänestä.
Hän ei ole lapsesi!
- Huolehtisit? - Ottaisin vastuun.
Miksi tekisit niin?
- Tuomio on yksinkertainen! Kuolema! - Ette ymmärrä!
- Kuka toteuttaa tuomion? - Minä. Ammun hänet itse.
- Ei, Jacqueline! - Etienne, mene kotiin!
Tuo ei ollut lentopommi.
Ei. Se oli tykistöä.
Amerikan tykistöä.
Amerikkalaiset ovat portilla!
- Isä, vapaus tulee. Vihdoinkin. - Amerikkalaiset!
- Etienne, väistä! - Hän on hyvä!
Hän on vihollinen! Väistä.
Väistä, Etienne!
Etienne, heti!
En! Haaskasin puolet elämästäni piiloutumalla peloiltani.
Sinun pitää olla peloton!
En käske enää toiste!
- Väistä, Etienne! - Poika.
- Etienne! - Minä olen se professori.
Marie?
Tottele nyt!
Tiedän, että olet siellä!
Kuuntele minua kuten ennen.
Väistä!
Et pääse pakoon!
Pakene!
Tekstitys: Jari Vikström