1944. AUGUSZTUS 12.
Pfennig!
Jöjjön!
Akkor...
maga megy elöl.
Ha többen vannak bent, maga hal meg előbb.
Ha a lány egyedül van, magáé az élvezet, hogy megölheti.
Fogja!
Rajta!
Elég egy üzenet,
parancsba adhatom, hogy a húgát vessék az SS kutyái elé...
miután az idomárok végeztek vele.
Mozgás!
Gyerünk!
Ez az!
Állj!
- Marie! - Nem esett baja. Esküszöm!
Lelőtted a felettesedet.
Hosszú történet.
Marie! Ne aggódj, minden rendben!
Feltörték a zárat a kapun!
Neked kell majd ráhúzni a reteszt bentről!
Az amerikaiak úton vannak! Már csak napok kérdése.
A rádióadásod segít pontosan célozni a bombázóknak.
Még egy kicsit tarts ki!
Tapogasd ki az ajtón, a zár mellett a mai instrukciókat!
A többi a szövetségesek dolga.
Segíts!
Itt hagyjuk a hullákat?
A barátaim jönnek eltakarítani a szemetet.
Elviszik a kocsit, a hullákat megetetik a sirályokkal.
Jó.
Szóval Marie a neve.
Nem akarom német szájból hallani a nevét!
Nem tudom, ki a fene vagy te,
de kíváncsi vagyok a hosszú történetedre!
Vedd le azt a zubbonyt!
Velem jössz!
Marie! Becsukom a kaput! Gyere le, zárd be!
Indulás!
Huszonkettedik fejezet.
Második rész.
ANTHONY DOERR REGÉNYE ALAPJÁN
A LÁTHATATLAN FÉNY
NÉGY ÉVVEL KORÁBBAN
Meglepetés!
Daniel?
Manec néni, ő itt a kislányom, Marie! Akiről annyit írtam.
Örvendek, Madame Manec!
Én is nagyon örülök, hogy megismerhetlek!
- Kerüljetek beljebb! - Köszönjük.
- Add csak!
Van még egy.
Etienne bácsi nem szereti a látogatókat, de megjöttünk.
A bátyám majd megszokja. Gyertek!
- Hol vagyunk? - A konyhában.
- Ő is idehaza van? - Hát persze.
Fent, a padláson, a rádiójával babrál.
Etienne!
Etienne bácsi!
Nem hallja. Fejhallgató van rajta.
Milyen rádiója van?
Egy idegesítő, napi 24 órában adó rádió, ami átvette az irányítást az agya felett,
de jobb, mint ha az óceánt bámulná,
mert az a másik elfoglaltsága.
Daniel!
Remélem, minden nap elmondod neki, milyen csinos!
Nénikém, Marie vak, nem süket!
Akkor én leszek a mesebeli tükör,
én szólok majd neki, amikor már nem egyszerűen csinos,
hanem csoda szép!
Nem akarok udvariatlan lenni,
de az utóbbi három napban
csak füveket és száraz kenyeret ettünk.
- Tojást loptunk, és autót is. - Jól van...
És vezettem az autót.
A részleteket inkább hagyjuk!
Most már kíváncsi vagyok a részletekre. Üljetek le!
Fedezékbe!
Látsz valamit?
- Ez gáz? - Mi?
Gáz!
Etienne!
Gázálarcot fel! A zsákotokban van!
Etienne! Nem tudom, hogy kell! Hogy működik?
Jól van!
Vegyétek fel a gázálar...
Etienne!
Etienne bácsi!
- Én vagyok! Daniel! - Igen! Itt vagyok!
Bejöhetek?
Zárva van. Várj!
Tudom, hogy nem szereted a meglepetéseket.
- Daniel! - Igen.
Rég láttalak.
Bejöhetek?
Nem.
Úgy értem, nem hinném, hogy tetszene.
A zaj miatt csukva tartom az ablakokat.
Elég ijedős vagyok.
Szóval gondolom, nehéz bent a levegő.
Én csak orgonaillatot érzek.
Az a kölnim. Az utolsó megmaradt furcsaságom.
Lejövök.
Mit hallgatsz egész nap?
Ahogy a világ magában motyog, mint egy dühöngő őrült.
Mire kell a mikrofon?
Etienne bácsi, a rádióadás illegális!
- Halállal büntetik. - Valóban?
Nem igazán olvasom az újságot.
Várjunk...
egy legendás omlett illatát érzem!
Megtiszteltetés ért!
Rozmaringot és kakukkfüvet tesz bele.
Szerintem nem engem tisztel meg vele.
Nem egyedül jöttem.
Szóval...
Mesélek neked Etienne bátyámról.
Hallom, kedveli a rádiókat.
Mesélek neked róla.
Etienne bácsi háborús hős volt.
Rengeteg kitüntetést kapott, és mindet az óceánba hajította.
Abba, amit az ablakból láthatsz.
Én nem látom az óceánt, Madame Manec.
Egek! Ne haragudj!
Szóval Etienne háborús hős...
De nem tudja elfelejteni azt, amit a háborúban átélt.
Ha behunyja a szemét, újra látja,
főleg akkor, ha hangos zajt hall, vagy valami váratlan történik.
Ha autó érkezik, sirályok rikoltoznak.
Ezért már 20 éve,
attól a naptól fogva, hogy hazatért a háborúból,
nem mozdult ki ebből a házból.
Még a tengerpartra se megy le?
Még a tengerpartra se.
Azt mondja, hogy a könyvei által járja be a világot,
bár olvasni ritkán látom,
meg a rádiója által, ami mellől szinte sose mozdul.
Friss levegőről, fényről beszélek neki,
- de tudod, mit felel erre? - Mit?
Azt mondja,
hogy a legfontosabb fény a világon a láthatatlan fény.
Marie...
ő itt Etienne bácsikám.
Etienne, ő a kislányom, Marie.
Jól vagy, Marie?
Igen.
Apád azt meséli, igen érdekes utatok volt.
Elnézést!
Nem hallottam jól. Megismételné?
Apád azt meséli, igen érdekes utatok volt.
Nagyon érdekes volt.
Van rádiója?
Igen.
És adásra is használja?
Etienne, nagyon éhesek! Szelj egy kis kenyeret!
Isten hozott, Marie!
Kenyeret, Etienne!
Jól vagy?
A reggeli tálalva!
Az otthon illata, Marie. Egyél!
SAINT-MALO 1944 AUGUSZTUSA
Minden rendben, Henri! Velem van.
Ezt told arrébb!
El a kemencétől, német!
Ti vonzódtok a kemencékhez, nem igaz?
Ma este újabb bombázások lesznek. Sok a dolgunk.
Menj, aludj egy kicsit!
- És te? - Én kihallgatom a foglyot.
Amikor megjegyeztem, hogy lelőtted a felettesedet,
azt mondtad, hosszú történet.
És tudni akartad, hogy hívják a házban lakó lányt.
Marie. Szép név.
Miért érdekel a lány?
Ez is a történet része.
Bemérted a rádiót, amin a lány adott.
A 13,10-es rövidhullámú adó.
Ez miért érdekes?
Gyerekkoromban a 13,10 volt az egyetlen reménységem.
A 13,10 volt...
számomra a menekülés.
A menedék.
Nem hiszem, hogy valaha is megértené.
Tegyünk egy próbát!
A bombázók csak este térnek vissza.
Amióta az eszemet tudom, érdekeltek a rádiók.
És kisebb koromban sokszor bajba kerültem emiatt.
Miféle bajba?
NEMZETI POLITIKAI NEVELŐINTÉZET 1942 MÁJUSA
Ne gondolkodjatok!
Eszetekbe se jusson!
Parancsot kaptatok, és örömmel végrehajtjátok!
A gondolat megöli a tettet!
Friedrich Nietzsche megmondta, hogy nem kell mérlegelni a tetteinket!
Csak cselekedni kell!
A Führer az apád, és ő azt mondja, ugorj!
Ugorj!
Gyerünk!
Mi a fájdalom? A fájdalom semmiség!
Tovább!
Mindegyik dobozban megtalálható
egy egyszerű rádió adó-vevő készülék minden alkatrésze.
Egy órátok van arra, hogy működő rádiót építsetek belőlük.
Óra indul!
Vadászok vagyunk, nem prédák!
Az oroszlán nem lehet bárány!
Mozgás!
Az erős nem lehet gyenge!
Az erős felfalja a gyengét!
Mozgás!
Mozart, Vivaldi, Bach,
egyikük sem tett annyit az emberiségért, mint Otto Grottingen,
az olcsó rádió német feltalálója.
Maga Goebbels mondta, hogy a rádió nélkül
a náci párt sosem jutott volna hatalomra.
Ti most háborús fegyvert építetek!
Ötvenhárom másodperc.
Volkheimer, maga bemegy az erdőbe!
Tíz perc alatt érjen minél messzebb, kapcsolja be a rádiót!
Indulás!
Láss neki!
Nem!
Azt tedd vissza!
A keleti fronton
nem lesz nálad mindig ceruza és papír a számításaidhoz.
A keleti fronton? Nem vagyok túl fiatal?
Németországnak zsenik kellenek.
Nesze!
A sárba írd le a számításaidat!
Volkheimer 1,2 kilométerre
dél-délkeletre van ettől a ponttól.
Werner...
az életkor csak egy szám.
A zsenialitás ajándék.
Gyorsított eljárással végeztem.
A híradósokhoz kerültem,
és végül kiküldtek a keleti frontra.
És partizánokra vadásztál keleten.
Ami a fronton történt, az szintén hosszú történet.
Amit ott láttam...
ma is kísért.
Le kellene menned a pincébe.
A többiek este visszajönnek, és tárgyalás lesz.
Elmondom nekik, hogy akaratod ellenére küldtek a frontra.
Őket csak az érdekli majd, amit a katonaságnál tettél.
Rossz dolgokat tettem...
Sok rosszat.
Én is elkövettem rossz dolgokat.
Köszönöm.
Nem magyarázta el...
miért érdekli ennyire az a vak kislány,
aki így helybenhagyta.
Nem is olyan kicsi.
A ribanc majdnem betörte a koponyámat.
Van nála valami, ami nem az övé.
Szabad kérdeznem, mi az?
Egy gyémánt.
Biztos sokat ér.
Számomra többet ér a pénznél.
Három éve kaptam meg a diagnózist.
A testem felfalja önmagát.
Napról napra, apránként.
És a gyémánt meggyógyítja?
Én hiszek benne.
Már három éve kutatok utána.
Három éve, bassza meg!
TERMÉSZETTUDOMÁNYI MÚZEUM PÁRIZS - 1941 MÁJUSA
- Ki vitte el őket? - Nem tudom.
Menjen el erre a címre!
A nőket és a gyerekeket lője le,
ha ez itt nem ér haza fél órán belül!
Ne!
Mostantól az óra diktál.
Kezdjük elölről!
Ha elmondja az igazat,
időben hazaér, és megmenti a családját.
Ki vitte el a drágaköveket ebből a trezorból?
Daniel a neve.
Daniel LeBlanc.
A múzeum biztonságáért felel. Isten bocsásson meg!
Hová ment?
Esküszöm, nem tudom! Nem mondta.
De a drágaköveket, amiket ön keres,
Genfbe viszik.
Egy dinoszaurusz koponyájába rejtve.
Ha értesíti a katonákat
a városszéli ellenőrzőpontokon,
az összes itteni drágakő az öné lesz.
Most hazamehetek?
Kérem!
A nyilvántartás szerint
volt a trezorban egy bizonyos kő,
amely többet ér, mint a többi együttvéve.
A neve Lángok Tengere.
Itt őrizték, igaz?
Igen, de sosem volt kiállítva.
Létezik egy babona.
Egy átok.
Ez a Daniel LeBlanc megfogta a követ a saját kezével?
Ő nem hisz az átkokban. A tudományban hisz, ahogy én is.
Csak mi ketten értünk hozzá a kőhöz.
- Csak ő és maga. - Kérem!
Engedjen hazamenni!
- Egyedül vitte el a drágaköveket? - Igen.
Illetve nem. A lányával volt.
Egy nővel?
Egy lánnyal.
A lány vak.
Van egy lánya, aki vak?
Akkor talán Daniel LeBlanc-nak, a tudomány hívének
mégis hinnie kellene a babonában.
Hová ment Daniel LeBlanc és ez az elátkozott vak kislány?
Már mondtam, hogy nem tudom! Istenre esküszöm!
A gyerekeim életére esküszöm! Nem tudom, hová ment, uram!
Ismeri a Lángok Tengere átkát?
Kérem! Legalább negyedórába telik, míg hazaérek!
Engedjen el, kérem!
Az, akinek a birtokában van, örökké él.
Kérem...
De a szeretteit szörnyű balszerencse éri.
Legalább kesztyűt húzhatott volna.
Nem! Még időben hazaérek!
Kérem, hadd mentsem meg a családomat!
Megtaláltuk a dinoszauruszfejet.
De a Lángok Tengere nem volt benne.
Gondolja, hogy a vak lánynál van?
Tudja, amikor megérkeznek az amerikaiak,
engem a helyiek kirángatnak az utcára árulásért,
mert németekkel feküdtem le.
Leborotválják a fejemet, leöntenek kátránnyal,
és tollba hempergetnek.
Aztán felakasztanak.
Mindenkit utolér a sorsa, amikor megérkeznek az amerikaiak.
Ki tud juttatni a városból?
Miért juttatnám ki?
Mert tudom, hol lakik a vak lány.
Ezzel a Nemo kapitány második részének 22. fejezete véget ért.
Papa, ha hallasz,
engem tegnap este majdnem megöltek egy kődarab miatt.
A Lángok Tengerét keresem. Hol van?
Nem tudom, mennyi időm van, míg az a német újra rám talál.
De addig itt maradok,
ahol az egész elkezdődött.
A bombák,
a füst ellenére...
még érzem az orgonaillatot.
Itt öt lépcsőfok következik.
Balra fordulunk.
Csak azért engedlek be ide, mert nem látod a rendetlenséget,
és nem szólsz meg.
Orgona?
Az orgonaillat a boldogabb időket idézi fel,
amikor fiatal voltam, afféle dandy.
- Tudod, mi az a dandy? - Nem.
Jó. Ülj le ide!
Rendben.
Most a rádióm előtt ülsz.
Ha ezt bekapcsolom...
Ez itt a vevőkészülék,
az a kereső pedig másodpercek alatt világ körüli útra visz.
Afrikában vagyok,
aztán Kubában, Ausztráliában,
aztán lemerül az akkumulátor,
és mehetek le egy újért a pincébe.
A mikrofon mire kell?
A mikrofon ide, az adókészülékre van rákötve,
és néha arra használom, hogy én is beleszóljak a hangzavarba.
Mit mondasz olyankor?
Azt, hogy "hát nem gyönyörű hely a világ?"
És aztán felteszed a kérdést:
„Akkor miért pusztítjuk el?”
Nem ezt mondod?
Néha a szavak maguktól jönnek.
Etienne...
Hívhatlak csak Etienne-nek?
Mert az Etienne nagybácsi olyan, mint egy birodalmi titulus.
Ez itt az én birodalmam, ez a padlásszoba.
Etienne, úgy érzem, már régóta ismerlek, csak nem ezen a néven.
Azt hiszem, le kell menned.
Apád azt mondta, levisz az óceánhoz.
- Nem jössz velünk? - Nem.
Miért nem?
Azért, mert látomásaid vannak, igaz?
Arról, amit nem felejtesz.
Apád már vár, Marie.
Amikor lentről meghallottam a hangodat, tudtam, hogy ismerem.
Amióta az eszemet tudom, egy férfi rádióadását hallgatom
a 13,10-es rövidhullámú adón, aki professzornak nevezi magát.
Te vagy a professzor.
Ugyan, abszurdum!
Hát professzornak nézek ki?
Nem tudom, hogy nézel ki,
de a hangot felismerem, ahogy más az arcot.
Te vagy a professzor.
Sosem voltam biztos benne, hallgat-e egyáltalán valaki.
Én mindig hallgattalak.
Szerintem sokan voltunk.
Nos...
a professzor nincs többé. Félreállítottam,
most fontosabb dolgokra használom a rádiómat.
Mi lehet fontosabb annál, amit nekünk mondtál?
Figyelj rám, Marie!
Erről senkinek sem szabad beszélned, érted?
Igen.
Apád már biztosan vár.
Tessék.
Köszönöm.
- Óvatosan a lépcsőn! - Tudom.
- Öt lépcsőfok. - Igazából hat.
Balra.
Mit szólsz az óceánhoz?
Olyan, mintha valaki álmában lélegezne.
Mintha a világ újra meg újra kifújná magát.
Mintha kifújná magát.
Ez tetszik.
Lehet, hogy egy ideig itt kell maradnunk. Nem baj?
- Dehogy! - Jól van.
Madame Manec azt mesélte, Etienne háborús hős volt,
de nekem nem tűnik annak.
Ha egy tigrist fémládába zársz,
fémládának fog kinézni.
Úgy tervezem, hogy a parti úttal kezdem, és a főtérrel fogom befejezni.
Mit?
Építek egy városmakettet, hogy bejárhasd az ujjaiddal.
Különben nem tudsz kimozdulni a házból.
Olyan leszel, mint Etienne bácsi.
Ha már ismerem a makettet,
kiviszem őt magammal. Megmutatom neki a várost. Majd meglátod!
Ebben biztos vagyok, de most neki kell állnom a munkának.
Meg is vagyunk.
Hogy fogsz lemérni egy egész várost?
Lépésről lépésre.
És én vagyok az őrült.
312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
Itt a fa. Jól van, ott fogd meg!
Le kell csiszolnunk. Ez az!
Nem kérek több kávét. Mindjárt végzek.
Nem, ez az enyém,
és brandy van benne.
Szóval végeztél az utcák lemérésével, igaz?
Majdnem. Miért?
Madame Manec a hentesnél járt.
Hallotta, hogy pletykálnak a férfiról, aki számolja a lépteit.
Ez kisváros, Daniel.
És?
Az egyik azt suttogta, a férfinak párizsi akcentusa van,
a másik azt hallotta,
hogy a titokzatos párizsi férfi az ellenállást jött segíteni.
És az amerikai bombázóknak méri fel a várost.
Szólj Marie-nak, és vidd le a földszintre!
Itt a Gestapo.
- A fenébe! - Ne aggódj!
A rádió miatt százan jöttek volna.
Csak ellenőrzik a pletykát a párizsi idegenről.
Mondj igazat! Mutasd be az irataidat, nem lesz baj!
Nem tettél semmi rosszat.
Vagy mégis, Daniel?
Van, amit nem mondtam el neked.
Mit?
Néhány titkot jobb nem felfedni.
Nem várom, hogy megértsd.
Nem csak neked vannak titkaid.
Nyiss ajtót, mielőtt betörik!
Nem fogod megemlíteni, ugye?
Ne említsd se a múzeumot, se a rádiót, se a mikrofont!
Tudom. Nem szabad félelmet mutatnunk.
Így van.
- Mert nem félünk. - Nem.
Ő itt a lány, ő pedig az apja.
Vak vagy?
Igen, uram.
- Hé! - Semmi baj!
Német barátaink bizonyítékot akarnak Marie látásáról.
- Mit tartok a kezemben? - Nem tudom, uram.
Apádat látták a városban, az utcákat méricskélte.
- Igen, uram. - „Igen, uram.” Milyen helyes lány!
Mint aki térképet készít azoknak, akik ide akarnak jönni!
A város makettjén dolgozom,
hogy a lányom tudjon tájékozódni.
Igaz, amit apád mond?
Igen, uram. Amikor Párizsban laktunk, ott is épített nekem egy makettet.
Egy...
kettő...
mindkét szem szép!
És egyik sem lát.
A történet egyik fele stimmel.
Mutassa, mit épített!
Marie!
- Párizsból jött ide? - Igen.
Mi volt a munkája?
Asztalos voltam, mint látja.
Miért jött ide?
Hogy a lányom friss levegőt szívhasson a városi helyett.
Mi a neve?
Claude. Claude Dugarry.
Mutassa az iratait, Dugarry úr!
Most azonnal!
Elküldöm az iratait Párizsba. Le fogják ellenőrizni.
Komoly kézügyesség.
És komoly csapás.
Ez nem csapás, hanem áldás.
Nem hiszem el! Hamis iratokat adtál át a Gestapónak!
Remek hamisítvány.
A múzeum főrestaurátora készítette nekem.
Vajon miért nem nyugtat ez meg?
Mindjárt vacsora. Ezt meg kell beszélnünk Madame Maneckel.
Etienne, mennyit tud Daniel?
Miről?
- Lefektetem Marie-t. - Nem akarok lefeküdni!
- Marie... - Egy titokról van szó.
Tudod, hogy hallom a hangjukon.
Épp ezért kell lefeküdnöd.
Marie, légy szíves!
Gyere!
Mivel most itt laksz,
a legjobb, ha megtudod az igazat.
Saint-Malóban működik egy szervezet.
Bizonyos helybéliek bizonyos információkat adnak át nekem
a csapatmozgásokról, a vonatokról, a kikötőbe érkező hajókról,
- én pedig... - A rádió.
Mielőtt bejöttek a németek, a békéről prédikáltam a rádiómon keresztül.
Most a háború eszköze lett.
Méghozzá nagyon értékes eszköz.
Az információt kódolva küldöm tovább Londonba.
Ha szükség van rám, bármit rám bízhatsz.
Most arra van szükség, hogy ne hívd fel újra a figyelmet a házra.
Világos?
Szóval...
a tigris még mindig figyel a fémláda belsejében.
Vive la FranceI
Vive la France!
- Mintha víz alatt lennénk. - Amikor Saint-Malóban vakációztam,
mindig lejöttem ide, az erőd alatti barlangba, osztrigáért.
Etienne itt élt gyerekkorodban?
Persze, akkor még fiatal volt.
- Ezt fogd meg! - Jó.
Még mielőtt a háború megváltoztatta.
Igen, ez még előtte volt.
Az mi?
Ez, kicsim, a legfrissebb osztriga, amit valaha ettél.
Még a párizsinál is finomabb!
Milyen volt? Mármint Etienne.
Kölnit használt,
és a motorbiciklijén vitte a lányokat.
Akik sikítoztak. Ennyire emlékszem.
Pompás fickó volt.
Micsoda? Egy hullám volt!
Nem hullám volt! Te voltál!
Te voltál!
- Egy hullám volt! - Hol vannak?
Hol vannak az én kicsikéim?
Látod, egy egész rend ruhát feláldoztam értük.
Parancsolj!
Régen az erőd alatti barlangban nőtt a világ legjobb osztrigája.
És még mindig így van.
Maga a tökély.
Húsz éve, Daniel!
Ha ennyire szereted, miért nem mész oda magad gyűjteni?
- Csak egy rövid séta a parton. - Marie, kérlek!
Ha nem kérdezel rá, normálissá válik a dolog.
Talán legközelebb te is velünk jössz.
Ha megtanultam tájékozódni, elvihetlek oda.
Ne haragudj, Etienne! A lányom néha tapintatlan.
Marie...
Tudod, mi az ok, ami miatt nem megyek ki.
De hát nincs semmi oka!
A múltnak vége, lezárult!
Azt hittem, te a tudományban hiszel!
- Marie, fejezd be! - Ne, Daniel! Semmi gond!
Marie, képzeld azt, hogy olyan vagyok, mint egy osztriga!
A héjamba zárva élek.
De te nem osztriga vagy, Etienne!
Ki hallott osztrigáról, aki orgonaillatú kölnit hord,
és sikítozó lányokat visz a motorján?
Tessék! Sikerült csúnyán felzaklatnod Etienne-t.
Talán valakinek muszáj.
- Marie... - Igen?
Ezután is hívj, hogy menjek veled!
És ha te hívsz, egy nap talán ki is megyek.
Jó.
Ezt megbeszéltük.
Igen.
Nem!
Nincs több osztriga! Nem marad Madame Manecnak.
Igaza van. Nem kellene többet ennünk.
Hallom ám!
- Ez csak a héja! - Vak vagyok, a hallásom kitűnő.
- Jól van. - Köszönöm szépen.
Daniel, nemsokára találkozol
a Saint-Maló-i ellenállás hírszerzési bizottságával.
Ismered a titkainkat. Ideje megtudni a tiedet.
Marie ne menjen ki?
Marie bebizonyította, hogy mindkettőnknél okosabb.
Maradjon!
Süteményt hozunk! És más finomságokat is!
- Jó napot! - Jó napot!
Nénikém, bocsásson meg!
Bizalmas megbeszélésére készülünk.
Így van.
Maguk az ellenállás?
Okos fiú!
Bemutathatlak a Saint-Maló-i Idős Hölgyek Ellenálló Klubjának?
A nők jobban tudnak titkot tartani, mint a férfiak.
Ők figyelik a csapatmozgásokat,
valamint a hajók mozgását is a kikötőben.
Halat veszünk a városfalnál, a kikötőben. Három idős hölgy cseppet sem gyanús.
A bevásárlólistán torpedónaszádok neve áll.
Kávét viszünk a német katonáknak,
beszélgetnek velünk, mint az anyjukkal.
Mindent elmesélnek.
Zseniális!
A nővérem rávett, legyek a bizottság
- tiszteletbeli tagja. - A lövészárokban volt hős.
Hát nem egyszerűbb a padláson hősnek lenni?
És Etienne azt mondja, baj van.
Igen.
A párizsi Természettudományi Múzeumban dolgoztam,
ahonnan minden drágakövet Genfbe vitettem
a német bevonulás előtt.
Bravó!
De nyilván szerepel a nevem egy listán.
Daniel hamis iratokat adott át a Gestapónak.
Állítólag remek hamisítványok.
De párizsi férfi vagyok, akinek van egy vak lánya.
Lehet, hogy a németek túl elfoglaltak, nem tűnik fel nekik az egybeesés.
Ezek németek.
Biztosan ráállítottak egy egységet a drágakövek felkutatására.
De valójában nem én kellek nekik.
Hanem az, ami nálam van.
Egy bizonyos drágakő.
A leghíresebb Franciaországban.
Amelyikről azt írja az újság, hogy elátkozott?
Egy ilyen drágakő vonzza az őrülteket.
Itt van nálad? Ebben a házban?
Igen. Nem volt más választásom.
Ha tudtam volna, mi zajlik itt,
nem hoztam volna ide.
Ha úgy gondoljátok, elmegyünk.
Háború idején, Daniel...
más a fontossági sorrend.
Családtag vagy, vérrokon, és a vér köteléke örök.
De a kötelesség most Franciaországhoz hív,
és ez azt jelenti, hogy tévútra kell vezetnünk a németeket.
Nincs veszteni való időnk.
Retúrjegy Párizsba, készpénz, és egy cím, ahol biztonságban leszel.
Marie, ne aggódj!
Miért aggódnék?
Marie, apád vissza fog térni. Már kész a terv.
Miféle terv?
Már megkértük párizsi ellenálló barátainkat,
hintsék el az informátoraik útján,
hogy Daniel LeBlanc-t Párizsban látták.
Holnap...
le fognak fényképezni egy kávéházban, amint a holnapi újságot olvasom.
Aztán megadnak a németeknek egy címet.
De amikor odaérnek arra a címre...
Ott találják pár holmimat, és a te holmijaidat is.
A bőröndömben vannak.
A lakásban hagyom, hogy megtalálják,
aztán Bordeaux-ban fognak újra lefényképezni.
Bordeaux-ban?
- Három óra vonattal, Marie. - És csak egy nap.
Bordeaux-ban a barátaink elhíresztelik,
hogy egy férfit és a vak lányát átcsempészték Spanyolországba.
A csempészek fizetsége egy gyémánt volt,
és azt is átvitték Spanyolországba.
- Ha a terv beválik... - Mi az, hogy „ha”?
Ha a terv beválik, hat nap, és itthon vagyok.
Miért nem viszed a követ Párizsba?
Hadd találják meg a németek, és akkor talán nem keresik tovább!
Azért, mert a németek az ellenségeink, és a drágakő nem az övék.
Franciaország tulajdona, és mi franciák vagyunk.
Nem adhatjuk át a nemzet legbecsesebb drágakövét ezeknek a szörnyetegeknek!
Tévútra kell vezetnem őket, hogy te biztonságban legyél.
El kell érnem a vonatot, Marie.
Etienne engedi, hogy használd a rádiót.
Beszélj hozzám, bárhol is vagyok, hallgatni foglak, és veled leszek.
Úgy lesz.
Mindig beszélni fogok hozzád, bármeddig leszel távol.
És veled leszek.
Papa, még mindig veled vagyok. Még mindig beszélek hozzád.
Tudom, hogy hallasz.
SAINT-MALO 1944 AUGUSZTUSA
Várod, hogy megérkezzenek az amerikaiak, aztán hazajössz.
Tudom.
Jó éjt, papa!
Szeretlek.
Itt az idő.
Azt hittem, megpróbálsz megszökni.
Maradtam, mert bízom magában.
Miért bíznál bennem?
Tegnap felismertem a hangját.
Aztán rájöttem...
hogy ismeri a lányt, aki a 13,10-es rövidhullámon sugároz.
Ismeri a házat.
Maga az.
Maga a professzor.
Katona vagyok. Te is katona vagy. Ami előtte volt, nem számít.
Ülj le!
Szóval?
Fiatal, rádiós.
- A neve Werner... - Nem érdekel a neve!
Akarata ellenére vitték el egy árvaházból,
besorozták híradósnak.
Hány férfit, nőt és gyereket öltél meg?
Az én dolgom a rádióadók bemérése volt.
És miután bemérted őket?
Csak egy durva becslést!
Hány férfit, nőt és gyereket öltél meg?
Azt mondta, befejezhetem a történetet.
Hadd magyarázzam el!
Tudjuk, mi történt!
Elmondták a bajtársaink Normandiában és Belgiumban.
Az ezreded tagjai kivégezték azt, akinél rádiót találtak!
A családjukkal, a szomszédaikkal együtt!
Férfiakat, nőket, gyerekeket.
Ő csak a frekvenciákat mérte be.
- Professzor úr... - Professzor?
Nem érdekel minket a mondanivalód, német!
És foglyok eltartására sincs módunk!
Én gondoskodnék róla.
Nem a gyereked!
- Gondoskodnál? - Felelnék érte.
Már miért tennél ilyet?
- Az ítélet egyszerű! Halál! - Ti ezt nem értitek!
- Ki hajtja végre az ítéletet? - Én! Magam lövöm le.
- Ne! Jacqueline, ne! - Etienne, eredj haza!
Ez nem bomba volt.
Nem. Tüzérségi lövedék.
Az amerikaiaké.
Az amerikaiak a kapunál vannak!
- Papa, itt a szabadság. Végre eljön. - Ezek az amerikaiak!
- Indulj, Etienne! - Rendes fiú!
Ő ellenség! Állj félre!
El az útból, Etienne!
Gyerünk, Etienne!
A fél életemet elvesztegettem azzal, hogy elbújtam a félelmeim elől!
Neked bátornak kell lenned!
Etienne, utoljára mondom!
- Félre, Etienne! - Fiam...
- Etienne! - Én vagyok a professzor.
Marie!
Utoljára mondom!
Tudom, hogy odafent vagy!
Figyelj rám, ahogy régen!
Félre!
Nem menekülhetsz!
Fuss!
A feliratot fordította: Vincze Ágnes