1944. AUGUSZTUS 12.
[komor, monoton, morajló zene szól]
[lövés dörren]
[ajtó nyikorog]
[ajtó visszhangozva a falnak ütődik]
Pfenning!
Jöjjön!
Tehát... [sóhajt] ...most előremehet.
Ha társai is vannak, maga hal meg előbb.
Ha egyedül találja, magáé lesz az élvezet, hogy végezhet vele.
Vegye el!
Fogja!
Ha figyelmezteti őt, kiadom a parancsot, hogy a húgát vessék az SS kutyái elé.
Amint a kutyás tisztek végeztek vele.
[nevet]
Mozgás!
Lóduljon!
Nagyon helyes.
[motorkerékpár közeledik]
[zene feszültebbé válik]
- Halt! - [lövés dörren]
[test puffan]
[halk, baljós zene szól]
[gépfegyver ropog]
[pisztoly koppan a kövön]
[sirályok vijjognak]
[a zene elhallgat]
- [Etienne: ] Marie! - Nem bántottuk, esküszöm.
Csak úgy lelőtted a parancsnokodat.
Hosszú történet.
Marie! Ne félj! Minden rendben van.
[halk, baljós zene szól]
Tönkrement a zár az ajtón.
Be kell húznod a reteszt, ha be akarsz zárkózni.
Az amerikaiak már úton vannak. Már csupán napok kérdése.
Az adásaid alapján irányították a bombázást.
Már csak egy kicsit kell erősnek lenned.
A ma esti utasításokat leolvashatod az ajtóról.
A többit intézik a szövetségesek.
Segíts!
- [test puffan] - [a zene elhallgat]
A holtesteket itt hagyjuk?
Vannak barátaim, akik eltakarítanak.
Elviszik a járművet, a tetemeket meg vízbe dobják.
Helyes.
Tehát az ő neve Marie.
[halk, baljós zene szól]
Meg ne halljam a nevét német szájból!
Nem tudom, ki a lófasz lehetsz...
de érdekelne a hosszú történeted.
Vedd le ezt a zubbonyt! Most velem jössz.
Marie, becsukom a bejárati ajtót! Húzd be a reteszt!
[ajtó csukódik]
[motor beindul]
Menjünk!
[motor felpörög]
[a zene tempósabbá, feszültebbé válik]
Huszonkettedik fejezet.
Második rész.
- [távoli dörrenés] - [zene elhallgat]
[főcímzene szól: lassan kibontakozó lírai dallam]
ANTHONY DOERR REGÉNYE ALAPJÁN
A LÁTHATATLAN FÉNY
[főcímzene elhallgat]
[sóhajt]
[halk, baljós zene szól]
[kopogás az ajtón]
[a zene elhallgat]
NÉGY ÉVVEL KORÁBBAN
[Daniel: ] Meglepetés!
- Daniel? - Manec néni!
Ő az én kislányom, Marie. Akiről olyan sokat írtam.
Szívből örvendek, Madame Manec!
Én pedig úgy örülök, hogy megismerhetlek!
[Madame Manec nevet] Gyertek, gyertek!
- [Marie: ] Köszönjük! - Viszem. Ezt elveszem.
[Daniel: ] Hopp!
Van még egy.
Tudom, Etienne bácsi nem szereti a látogatókat, de így alakult.
[Madame Manec] Az öcsém hozzászokik. Gyertek!
- Hol vagyunk? - Ez itt a konyha. Amúgy itthon van?
[Madame Manec: ] Persze hogy itthon van. Biztosan a padláson, a rádiójával játszik.
[Daniel: ] Etienne!
[víz folyik a csapból]
- Etienne bácsi! - [Madame Manec: ] Úgysem hallja.
Fejhallgatója van.
Milyen fajta rádiót hallgat?
[Madame Manec: ] Egy bosszantó adót, beszippantja.
Átvette felette az irányítást, éjjel-nappal szól.
De... még ez is jobb, mint amikor az óceánt bámulja,
mert az a másik elfoglaltsága.
Daniel!
[halkan] Remélem, közlöd vele mindennap, hogy mennyire bűbájos.
- Manec néni, Marie vak, nem süket. - Ó!
[Daniel nevet]
[főcímzene reményteli dallama]
Majd én leszek számára a tükör a falon,
és én leszek az, aki szól, hogyha már nem bűbájos,
hanem sokkal inkább gyönyörű.
[Daniel: ] Manec néni, nem lennék faragatlan,
de három napja folyamatosan úton vagyunk,
és füveken meg száraz kenyéren élünk.
De loptunk tojást is, meg egy autót.
- [Daniel: ] Na jó... - Én is vezettem.
- [Daniel: ] Nem kell tudnia a részleteket. - Igenis hallanom kell a részleteket.
Rajta! Csüccs!
[a zene elhallgat]
[kopogás az ajtón]
[kopogás]
- [robbanás] - [férfiak kiáltoznak]
- [katona 1] Láttok valamit? - [katona 2] Húzd be a fejed!
- Gáz! - [katona 3] Készüljetek!
- [kopogás visszhangzik] - [Daniel: ] Etienne!
Vegyétek fel a maszkot! Ott a maszk a felszerelésetekben!
Etienne! Nem tudom, mit tegyek. Nem tudom, mit kell tenni.
Jól van. Ez az. Nem eshet bajod.
[robbanás]
[kopogás az ajtón]
Vegyétek fel a maszk...
[nyög]
[kopogás az ajtón]
- [zihál] - [férfiak kiáltoznak]
[hangosan lélegzik]
[kopogás az ajtón]
[Daniel: ] Etienne! Etienne bácsi!
- Én vagyok az, Daniel. - Igen, itt vagyok.
[Daniel: ] Bemehetek?
[Etienne: ] Áh... Bezártam az ajtót. Csak egy pillanat!
Tudom, nem szereted a meglepetéseket.
Daniel!
[Daniel: ] Igen.
Rég nem láttalak.
Bemehetek?
Áh... nem, áh...
Csak tudod, nem... nem hiszem, hogy szeretnél.
Itt zárva van az ablak a zaj miatt,
mert én elég könnyen megriadok.
A lényeg, hogy áporodott a levegő, mivel itt ülök rég.
[Daniel nevet] Hát csak az orgonát érzem.
[Etienne nevet] Az a kölnim. Egy kis abszurditás, amihez ragaszkodom.
Máris lemegyek.
[Daniel: ] Mit hallgatsz egész nap?
[Etienne: ] Ó, tudod,
a világ magában beszél, mint egy haragos holdkóros.
[Daniel: ] És minek a mikrofon?
Etienne bácsi, a rádiós közvetítéseket betiltották.
Halálbüntetés jár érte.
Tényleg? Én nem... nem olvasok mostanság lapokat. Várjunk!
Ez az illat a legendás omletté!
- [nevet] - [Etienne: ] Ó, vedd megtiszteltetésnek!
Van benne rozmaring és zsálya is.
A megtiszteltetés nem az enyém, mert nem egyedül érkeztem.
[zsír serceg]
Szóval...
hadd meséljek az öcsémről, Etienne-ről!
Hallom, szereti a rádiókat.
Mindent elmondok róla.
Tudod, Etienne bácsikád háborús hős.
Számos kitüntetése volt, mindegyiket bedobta az óceánba.
- Az óceánba, amit az ablakból látunk. - Én nem látom az óceánt, Madame Manec.
Istenkém! Ne haragudj!
[Marie: ] Tehát háborús hős?
[Madame Manec: ] Olyasmiket látott a háborúban,
amit most képtelen nem látni.
Látja, amikor behunyja a szemét, különösen, ha hangos zajt hall,
vagy váratlan dolog történik. Kocsi jön, sirályok vijjognak.
Így 20 esztendeje,
szinte attól a naptól fogva, hogy visszatért,
ki sem mozdul már, a házunkban kuksol.
Még a tengerpartra sem jár le?
[nevet] Nem, még a partra sem jár le.
Azt mondja, a könyvei által utazza be a világot.
Habár csak ritkán olvas, és a rádió által.
Sosem áll fel mellőle.
[sóhajt] Mondom, hogy kell a friss levegő meg a fény, de...
- Tudod, mit hajtogat az ostoba? - Mit?
Azt mondja, a legfontosabb fény a világon
az a fény, amit nem látunk.
- [halk, sejtelmes zene szól] - [közeledő lépések zaja]
[Daniel: ] Marie! Ő Etienne bácsikám.
Etienne, ő pedig a kislányom, Marie.
Marie, jól vagy?
Igen.
Apád azt mondja, érdekes utatok volt idefele jövet.
Bocsánat! Ezt nem értettem. Megismételné nekem?
Apádtól hallom, hogy mozgalmas utatok volt.
Valóban izgalmas volt.
Van rádiójuk?
Igen.
Szokott közvetíteni rajta?
[Madame Manec: ] Etienne, már farkaséhesek! Vágd fel a kenyeret!
Isten hozott, Marie!
[Madame Manec: ] Kenyeret!
Jól vagy?
[Madame Manec: ] A reggeli tálalva. Tessék!
Hm. Végre igazi otthoni illat, Marie! Egyél!
[a zene elhallgat]
[sirályok vijjognak]
SAINT-MALO, 1944 AUGUSZTUSA
PÉKSÉG
[füstöt kifúj]
[ajtó nyílik]
Semmi baj, Henri. Ő velem van.
Vidd odébb!
Hagyd békén a sütőmet, német!
- [ravaszt felhúz] - Ti odavagytok a sütőkamrákért, nem igaz?
Este is légitámadás várható.
Még sok a dolgunk. Te addig inkább próbálj aludni!
Te mit akarsz?
Majd én kihallgatom a foglyot.
Amikor megjegyeztem, hogy csak úgy lelőtted a parancsnokodat,
azt mondtad, hosszú történet.
És láttam, hogy érdekel a lány neve, aki ott lakik.
[Werner: ] Marie, ez szép név.
Miért érdekelt, hogy ki ő?
[Werner: ] Az is hosszú történet.
Megkerested az adókészüléket, amiről közvetített.
A 13.10-en.
Miért fontos ez?
Gyerekkoromban az a rövidhullám volt az egyetlen reményem.
[halk, feszült zene szól]
A 13.10-es...
volt a menekülés.
A menedékem. Szerintem ezt úgysem értené meg.
Hátha.
Napnyugta után jönnek a bombázók.
[kifúj]
Már kis koromtól kezdve érdekelnek a rádiók.
Kezdetben az érdeklődésem többször kevert bajba.
Miféle bajba?
[zene fenyegetővé válik]
NEMZETI POLITIKAI NEVELŐINTÉZET 1942 MÁJUSA
[parancsnok kiabálva] Csak ne gondolkodj!
Ne kezdj gondolkodni!
Parancsot kaptál. És örömmel állsz neki teljesíteni.
A gondolat a tett halála.
Friedrich Nietzsche állítja,
hogy nem szükséges megfontolni a tetteinket.
Egyszerűen csak tegyük és tegyük és tegyük!
[drámai zene szól]
A te apád a Führer. És ha azt mondja, ugorj, ugrasz!
- [reccsenés] - [fiú nyög, jajgat]
Gyerünk!
Lódulj! Fáj talán? A kín semmiség.
Ti folytassátok!
[a zene hangosan folytatódik]
[tanár] Mindegyik dobozban megtaláltok minden alkatrészt,
ami egy rádióadóhoz kell.
Egy órát kaptok összerakni egy működő készüléket.
És az óra indul!
[zsebóra ketyeg]
Vadászok vagyunk. Nem pedig a préda.
[kutyaugatás]
Az oroszlánnak nincs lehetősége báránnyá válni!
Mozgás!
Az erős nem engedheti meg magának a gyengeséget.
Az erős megveti a gyengeséget.
[puffan, nyög]
[kiképzőtiszt visszhangozva] Mozgás! Mozgás!
- [parancsnok] Mozart, Vivaldi, Bach. - [kiképzőtiszt] Tovább!
Egyikük sem tett annyit az emberi fajért, mint Otto Gröttingen,
a rádiókészülék német feltalálója.
Goebbels maga így fogalmazott:
„A rádió nélkül a náci párt sosem jutott volna hatalomra.”
Amit most készítenek, egy háborús fegyver.
[rádió recseg]
[férfi németül beszél a rádióban]
[zsebóra ketyeg]
- [ketyegés leáll] - [zene elhallgat]
Ötvenhárom másodperc.
[eső zuhog]
[tanár] Volkheimer, maga induljon el az erdőbe!
Tíz perce van. Menjen, ameddig tud, majd kapcsolja be a jeladót! Nyomás!
Kezdje!
[mozgalmas zene szól]
[rádió zúg]
[rádió recseg, adás szakadozik]
[rádió sípol]
Nem!
Tegye vissza!
Amikor a keleti fronton harcol,
nem mindig lesz magánál papír és ceruza, hogy számításokat végezzen.
A fronton? Nem vagyok túl fiatal?
[tanár] Németországnak zsenik kellenek. Tessék!
Vegye el!
Írja a sárba a számításait!
[zene drámaivá válik]
Egy egész két tized kilométerre áll. Dél-délkeletre ettől a ponttól.
[zene csillapodik]
Werner! A kor csupán egy szám.
A zsenialitás áldás.
[a zene elhallgat]
Majd felgyorsultak az események.
Felvettek a rádiós hadtestbe, és a keleti frontra küldtek.
Keleten pedig partizánokat kerestél, és...
Ami ott történt, ugyancsak hosszú történet.
- [ajtó kivágódik] - Mozgás! Be a sarokba!
- [család franciául kiabál] - Mozgás, mozgás!
- Mozgás! - [ravaszt felhúz, gépfegyver ropog]
Amiket ott átéltem...
ma is
kísértenek.
[légvédelmi sziréna szól]
Menj le a pincébe!
A többiek estére visszatérnek, tárgyalást tartunk.
Majd elmagyarázom, hogy akaratod ellenére küldtek a frontra.
Őket csak az érdekli, amit azután tettél, hogy besoroztak.
[komor, monoton zene szól]
Tudom, sok rosszat tettem.
Sok szörnyűséget.
Én is tettem szörnyűségeket.
Köszönöm!
[sóhajt]
[zongoramuzsika szól]
[tiszt] Hmmm.
[német dal szól a gramofonból]
Még el sem magyarázta.
Miért érdekli annyira ez a vak kislány, aki ilyen csúnyán ellátta a baját?
Nem is olyan kicsi.
Csaknem léket ütött a koponyámba.
Van nála valami, ami nem őt illeti.
Megkérdezhetem, mi az?
Egy nagy gyémánt.
Bizonyára értékes lehet.
[tiszt] Felbecsülhetetlen számomra.
Három éve diagnosztizáltak.
A testem felzabálja önmagát.
Apránként, napról napra.
- És a gyémánt meggyógyítaná? - Hiszek benne, hogy így van.
[keserűen nevet]
Három éven át... [sóhajt] ...jártam a nyomában.
Három kurva éven át.
[zene elhallgat]
[dörrenés]
[ütemes lépések zaja]
TERMÉSZETTUDOMÁNYI MÚZEUM PÁRIZS, 1941 MÁJUSA
[baljós zene szól]
- Ki vitte el? - Sejtelmem sincs.
[pofon csattan]
[hebeg, nyög]
[reszket]
[morog]
[a zene elhallgat]
[reszket]
Kérem, menjen el ide!
A nőket és a gyerekeket lője le, ha ez az ember nem ér oda fél órán belül!
Ne!
[tiszt] Most az óra parancsol magának.
Kezdjük hát elölről!
[férfi reszket]
Ha elárulja az igazat, hazaérhet megmenteni a családját.
Ki vette ki a köveket ebből a széfből?
A neve Daniel. Daniel LeBlanc.
Ő a múzeum lakatosmestere.
[suttogva] Uram, bocsáss meg!
- Hová ment? - Esküszöm, nem tudom. Nem árulta el.
Öh... De az... az ékkövek, amelyeket keres, úton vannak Genfbe.
Mindet egy dinoszaurusz fejébe rejtette.
[kifúj]
És ha értesítené az ellenőrzőponton a katonákat a város határában,
akkor minden egyes ékkövünk a magáé lehet.
[hebegve] Akkor most már mehetek?
- Kérem! - [sóhajt]
Utánanéztem az archívumban. Volt egy bizonyos drágakő ebben széfben,
ami többet ér az összes többinél együttvéve.
A neve Lángok Tengere.
[baljós, monoton zene szól]
- Itt tartották, nem igaz? - Áh, igen, sosem állítottuk ki.
Ugyanis babona övezi.
Átok.
Ez a Daniel LeBlanc megérintette puszta kézzel?
Ő nem hisz az átkokban. Tudós ember, mint jómagam.
Csak mi ketten foglalkoztunk az ékkővel.
- Csakis ő meg maga. - Kérem!
Kérem, hadd menjek haza!
Egyedül volt, amikor elvitte a köveket?
Öh, igen. Öh, nem. Öh... vele volt a lánya.
Egy nő?
Egy lány. Aki vak.
Tehát van egy leánya, aki vak?
[nevet]
Hát lehet, hogy Daniel LeBlanc a tudomány embere,
viszont hiba volt fütyülnie a babonára.
És ez a Daniel LeBlanc meg az elátkozott kislánya hová indult?
Már mondtam, hogy fogalmam sincs. Esküszöm, nem tudom. Esküszöm az Úrra!
Esküszöm a gyerekeim életére! Fogalmam sincs, uram, hová mentek!
Tudja, milyen átok ül a Lángok Tengerén?
[férfi] Kérem, kérem, legalább negyedórába telik hazaérnem.
Kérem, eresszen el!
- [tiszt] Akik birtokolják, örökké élnek. - Kérem!
[tiszt] De a szeretteik szörnyű sorscsapásoktól szenvednek.
[nevet]
[férfi reszket]
[halkan] Legalább húzott volna kesztyűt.
[zene fokozódik]
Ne!
Ne! Még lenne elég időm hazaérni.
Kérem, hadd mentsem meg a családomat! A családomat!
[koppanásokkal egybemosódó dörrenések]
- [a zene elhallgat] - [sziréna szól]
Meglett a dinoszauruszkoponya. Eh, de a Lángok Tengere nem volt benne.
[repülőgép zúgása]
[nő] Gondolja, hogy a vak lánynál van?
[robbanás a távolban]
Tudja, amikor ideérnek az amerikaiak,
a helyiek árulóként vonszolnak majd végig az utcán,
mert német katonákkal háltam.
Aztán kopaszra borotválnak, fekete szurokkal öntenek le,
és rám szórnak egy egész párnányi tollat.
[komor zene szól]
Azután pedig felkötnek.
[robbanás a távolban]
Mind szembenézünk majd a sorsunkkal, ha ezek ideérnek.
Ki tudna juttatni a városból?
Ugyan miért segítenék?
Mert én tudom, hogy hol lakik a vak leány.
- [robbanás] - [csörömpölés]
Ezzel véget ért
a 22. fejezet második része Nemo kapitány kalandjaiból.
Papa, ha hallasz engem,
az éjjel csaknem megöltek egy egyszerű kődarab miatt.
[kiabálva] A Lángok Tengerét akarom! Merre van?
Azt nem sejtem, mikor talál rám az a német,
de míg rám nem ront a házban, én biztosan itt maradok.
Ahol ez kezdődött.
A sok bomba után, az állandó füstben
még érzem az orgonát.
Itt öt lépcsőfok következik, majd balra fordulunk.
[a zene elhallgat]
Csak azért engedlek be, mert te nem látod, mekkora a rumli,
így nem ítélsz el.
- Ó! - Ó!
- Orgona? - [Etienne nevet]
Az orgonaillat a szép napokra emlékeztet,
amikor még fiatal voltam, mondhatni, ficsúr. Tudod-e, mi a ficsúr?
- [Marie: ] Nem. - Helyes. Most csüccs ide!
[Marie: ] Jól van.
Így ni, és most pontosan előtted van a rádióm.
- [Marie sóhajt] - [Etienne: ] Ha felkapcsolod...
[rádió zümmög]
Na most, ez a vevő része,
és a keresője a világ túlfelébe repíthet villámgyorsan.
Egyszeriben Afrikában vagyok, vagy Kubában, majd Ausztráliában,
és bumm, lemerült az akkumulátor, mehetek le másikért.
[nevet]
Mire kell ez a mikrofon?
[Etienne: ] A... A mikrofont
rákötöttem erre az adókészülékre.
Néha szívesen gazdagítom azt a sok hangot a magaméval.
És mikről beszél ilyenkor?
Azt mondom: „Ugye milyen csodálatos hely a világ?”
Azután megkérdi: „Akkor meg miért pusztítjuk el?”
Nem ezt szokta mondani?
Néha, amikor beszélek, a szavak önmaguktól jönnek.
[Marie sóhajt]
[sóhajt] Etienne, szólíthatlak csak Etienne-nek?
Mert a nagy-nagybácsi titulus úgy hangzik, mint valami uralkodó.
[nevet]
Valóban uralkodó vagyok, de csak ezé a padlásszobáé.
Etienne, úgy érzem, mintha már ismernélek, csak nem ezen a néven.
[Marie sóhajt]
Marie, most jobb, ha elmész. Az apád azt mondta, kivinne az óceánhoz.
Te nem jössz velünk?
Nem.
Miért nem?
[Etienne sóhajt]
Mert olyasmiket látsz, amik nincsenek is, ugye?
[sirályok vijjognak]
- [zihál] - [gépfegyver ropog]
Amiket nem tudsz elfelejteni.
[lírai zene szól]
Marie, apád már vár rád.
[Marie: ] Amikor hallottalak beszélni odalent,
rögtön tudtam, hogy ismerem a hangodat.
Mióta az eszemet tudom, hallgatom egy férfi adásait,
aki professzornak hívta magát a 13.10-es rövidhullámon.
Te vagy a professzor.
Ez ostobaság. Úgy festek, mint egy professzor?
Nem tudom, hogy nézhetsz ki,
de a hangokat úgy ismerem, mint az arcokat.
Tudom, hogy te vagy a professzor.
Sosem tudtam, hogy hallgatja-e bárki az adást.
Én mindig hallgattalak.
Úgy vélem, sokan hallgattunk.
Hát... a professzor nincs többé.
Elcsomagoltam, és fontosabb dolgokra használom a rádiót.
Mi lehetne fontosabb mindannál, amiket elmeséltél?
Marie, figyelj!
Erről nem szabad mesélned senkinek.
- Megértetted? - Persze.
Jól van.
Menj! Az apád már biztosan vár.
[Etienne sóhajt]
- Tessék! - Köszönöm!
- Óvatosan a lépcsőn! - Tudom.
- Öt lépés. - [Marie: ] Valójában hat lépés.
Balra.
[a lírai zene folytatódik]
[kikapcsolja a rádiót]
- [ábrándos zongoraszó] - [tenger zúgása]
[Daniel: ] Mit gondolsz az óceánról?
[Marie: ] Mintha valaki álmában hangosan szuszogna.
Én mindig úgy gondoltam rá,
mintha a világ így venne lélegzetet újra és újra.
Lélegzetet vesz. Ez tetszik.
[Daniel: ] Talán itt kell maradnunk egy jó ideig. Azért nem bánod?
- Jaj, egy csöppet sem bánom. - Jó, helyes.
[Marie: ] Madame Manec azt mondta, hogy Etienne bácsi háborús hős volt,
de nekem nem tűnik igazi háborús hősnek.
Hát, ha bezársz egy tigrist egy fémdobozba,
az fémdoboznak látszik.
Arra gondoltam, a parti sétánnyal kezdem majd,
és a főtérrel fejezem be.
Ugyan mit?
Ja, megépítem a város modelljét, hogy felfedezd magadnak.
Különben ott kuksolhatnál a házban, és Etienne bácsivá válnál.
Miután megtanultam a járást, kiviszem őt magammal, és én vezetem körbe.
- [Daniel: ] Hm. - [Marie: ] Meglátod.
[Daniel: ] Nem kétlem, hogy így lesz. Most elkezdem a munkát.
[mozgalmas zene szól]
Igen, ide kéne. [nyög]
[Etienne: ] Hogy az ördögbe akarod felmérni az egész várost?
Egyszerű: lépésenként.
[a zene elhallgat]
És még én vagyok bolond.
- [mozgalmas zene] - [Daniel: ] 312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320,
321, 322, 323, 324, 325...
[szerszám és fa kattog]
[fűrészelés]
[Daniel: ] Itt van a fa. Add a kezed! Most szépen le kell csiszolni. Ez az.
[csiszolás]
[a lírai zene hangosan folytatódik]
[nevet]
[a zene elhallgat]
Ó, nem iszom több kávét, bácsikám, mindjárt végzek.
Nem, nem, ez nekem lesz. És brandy.
Tehát az utcák felmérésével már végeztél is?
[Daniel: ] Mindjárt. Miért?
[tárgyak csörömpölnek]
Madame Manec ma járt a hentesnél.
Az emberek egy férfiról suttognak, aki számolja a lépéseit.
Ez kisváros, Daniel.
És ez miért baj?
Egy asszonyság azt mondta, hogy a férfi párizsinak tűnik.
Egy másik állította, hogy hallotta,
hogy a titokzatos párizsi férfi az ellenállásnak segít.
A várost az amerikai bombázók számára méri fel.
[járművek közelednek]
Menj át Marie-ért, és vidd le a földszintre!
Itt van a Gestapo!
[baljós zene szól]
[Daniel sóhajt]
- A rosseb! - [Etienne: ] Na, ne aggódj!
Ha a rádió miatt jönnének, megszállnák a házat.
Csak ellenőrzik a párizsi férfival kapcsolatos pletykát.
Mondd el az igazat!
Mutasd meg a papírjaidat, és nem lesz gond. Nem tettél rosszat.
Nem igaz, Daniel?
Etienne, vannak dolgok, amelyekről még nem beszéltem.
Mégis mik?
Van titok, ami jobb, ha titok is marad. Nem várom el tőled, hogy megértsd.
Nem csak neked vannak titkaid.
[kopogás az ajtón]
Nyisd ki az ajtót, mielőtt még betörnék!
[kopogás]
Tudod, hogy nem említheted. Nem említheted a múzeumot,
nem említheted a rádiót, sem a mikrofont.
- Tudom, papa. Csak ne tűnjünk rémültnek! - Nem, azt nem szabad.
- Mivel mi nem is félünk. - Nem, nem félünk.
Ez lenne a kislány, és ő pedig az apja.
Te vak vagy?
Igen, uram.
- Hé! Hé! - Jól van! Nyugalom!
Német barátaink csak megbizonyosodnának Marie állapotáról.
- Mi van nálam? - Azt nem tudom, uram.
Az apád bejárja a várost, és felméri az utcákat.
- [Marie: ] Igen, uram. - Ó, igen, uram. Okos lány. [nevet]
Mintha térképet készítene azoknak, akik talán ide akarnak jönni.
Egy méretarányos makettet építek, hogy a lányom megismerje az utcákat.
- [Marie sóhajt] - Igaz, amit az apád mondott?
Igen, uram. És Párizsban is megépítette nekem a város makettjét.
Egy...
kettő.
Mindkét szemed szép.
- És egyik sem működik. - [Marie reszket]
Egy kérdést már tisztáztunk is.
Most mutassa a makettjét!
Marie!
[idegesen sóhajt]
- Párizsból jöttek? - [Daniel: ] Igen.
Ott mivel foglalkozott?
[Daniel: ] Asztalosmester voltam, mint láthatja.
Miért jöttek ide?
Kijuttattam a lányomat a városból, hogy friss levegőt szívjon.
Mi a neve?
Claude. Claude Dugarry.
Mutassa az iratait, Monsieur Dugarry!
Most!
Elküldöm ezt Párizsba. Utánanéznek.
Igazán tehetséges.
És szörnyű balsors sújtotta.
Nem csapás ez, inkább áldás.
Ezt nem tudom elhinni! Te hamis papírokat adtál át a Gestapónak.
Jól sikerültek. Még a múzeum vezető restaurátorával csináltattam.
[motorok beindulnak]
Miért nem találom ezt megnyugtatónak?
Készüljetek a vacsorához! Ezt átbeszélem Madame Maneckel.
[Madame Manec: ] Nos, Etienne, ő mennyit tud pontosan?
Mégis miről?
[a zene elhallgat]
Én most lefektetem Marie-t.
- Még nem szeretnék lefeküdni. - Marie!
Titkokról lesz szó! Tudod, hogy megérzem a hangotokból.
Pontosan ezért kellene most lefeküdnöd.
Marie, kérlek!
Gyere! [nevet]
Na!
Mivel már ti is itt laktok, jobb, ha tisztában vagy az igazsággal.
[halk, drámai zene szól]
Saint-Malo városában létrejött egy szervezet.
A város bizonyos lakói átadnak bizonyos információkat
a csapatok mozgásáról,
vonatokról, a kikötőbe járó hajókról.
- Én pedig... - A rádió.
[Daniel nevet]
A német megszállás előtt a rádióval imádkoztam a békéért.
Mostanra már fegyverré avanzsált.
És igen értékes.
Kódolt információkat juttatok el általa Londonba.
Ha kellek, megteszem, ami tőlem telik.
Momentán azt kérem,
hogy ne vond többé erre a házra a figyelmüket.
- Világos voltam? - Ühüm.
Tehát a tigris tovább járőrözik a fémdobozában.
Vive la France!
[zene halkul, elhallgat]
- [Marie: ] Mintha az óceán alatt lennénk. - [Daniel: ] Igen.
Régen ide jártam nyaralni.
Gyakran jöttünk el ebbe az Erődbarlangba osztrigát gyűjteni.
- [Marie: ] Kis korodban elkísért Etienne? - Hát persze, fiatalemberként.
- Tessék! Fogd meg! - Köszönöm! De...
- Azelőtt, hogy a háború megváltoztatta? - Igen, még azelőtt, úgy van.
[Marie: ] Az meg mi?
[Daniel: ] Ez, kedvesem, a legfrissebb osztriga, amit valaha ettél.
- [Daniel nevet] - Hmm. Még Párizsban sem ettem finomabbat.
Amúgy milyen volt? Mármint Etienne.
Kölnit használt, és a lányok
a motorbiciklije hátulján utaztak sikítozva.
- [nevet] - Én erre emlékszem.
[nevetnek]
[derűs, lírai zene szól]
Káprázatos ember volt.
- [Marie nevet] Ejnye! - [Daniel: ] Egy hullám volt.
- [Marie: ] Nem, hanem te. - [Daniel: ] Egy hullám.
- [Marie: ] Te csináltad. - Nem. Egy óriási hullám volt.
[Etienne: ] Hol vannak az én kicsiny angyalkáim?
- [Daniel: ] Ó! - Ó!
- Ez igen! - Láthatod, feláldoztuk értük a ruháinkat!
Szolgáld ki magad!
Osztriga... [Marie nevet] ...az Erődbarlangból.
Az volt a legfinomabb.
[erőlködik]
[szürcsöl]
Ó! Még ma is az.
[sóhajt] Tökéletes.
Már 20 éve nem ettem, Daniel.
[Marie: ] Hogyha ilyen nagyon ízlik neked, miért nem mész soha a barlangba?
- Csak egy rövidke séta a part. - [Daniel: ] Marie, kérlek!
Papa, ha nem kérdezzük, megszokottá válik.
Esetleg legközelebb velünk tarthatnál.
Mire kitanulom az utcákat, én is elvihetlek.
Ne haragudj! A lányom túlságosan is szókimondó.
Marie!
Szerintem tudod te az okát, miért nem járok el.
[Marie: ] Tudom, de nincs értelme, tényleg.
A múlt lezárult, már vége. Úgy tudtam, a tudomány embere vagy.
- [Daniel: ] Marie, hagyd már! - [Etienne: ] Semmi baj.
[nevet] Marie, próbáld meg elképzelni, hogy én magam is
egy ilyen kis osztriga vagyok.
Ott rekedtem a kagylómban.
[Marie: ] De te nem osztriga vagy, Etienne.
Ki hallott már orgonakölni-illatú osztrigáról,
aki motoron száguld sikoltozó lányokkal?
[Daniel: ] Tessék! Gratulálok!
Most felzaklattad őt.
Talán épp ideje volt.
Hm, Marie!
Tessék.
Csak nyüstölj tovább, hogy tartsak veled!
És egy nap, ha te kérsz rá, akkor
talán megyek.
Jó.
Megbeszéltük.
Igen. Igen, igen, igen.
[Marie: ] Ó, nem, nem!
Már épp elég osztrigát ettetek. Hagyjunk Madame Manecnek!
Ööö... Áh, igen, ez jogos érv. Meglehet, hogy ideje befejeznünk.
- [felszisszen] - Hallak ám!
- A kagylóját hallod... - Vak vagyok, remek a hallásom.
- Jól van. Rendben, rendben. - Nagyon szépen köszönöm!
[Marie nevet]
Daniel, most pedig hamarosan megismerheted
a saint-malói ellenállás hírszerző csoportját.
Ismered a titkunkat. Ideje megismerni a tiédet.
Marie ne menjen el?
Szerintem ő már bizonyította, hogy mindkettőnknél eszesebb.
Itt maradhat.
[Madame Manec: ] Hoztunk a péktől finomságot.
- [Daniel: ] Ó! - Mindenféle csemegét.
[a zene elhallgat]
- [nők] Á, Jó napot! - [Marie: ] Jó napot!
[Daniel: ] Ööö...
[nő 1] Add! Add csak ide!
[Daniel nyökög]
Manec néni!
Bocsáss meg, de épp egy bizalmas találkozóra kerítenénk sort.
Épp ezért jöttünk.
[sejtelmes zene szól]
Ti vagytok az ellenállás?
Eszes fiú vagy.
Hadd mutassam be
a Saint-malói Idős Hölgyek Ellenálló Klubját! [nevet]
[Marie nevet]
A nők sokkal ügyesebben őrzik a titkokat, mint a férfiak.
Az asszonyok figyelik a csapatok mozgását
és a hajók közlekedését, melyek ki-be járnak.
Kijárunk halat venni a kikötőbe. Három idős hölgy. Gyanú felett állunk.
A bevásárlólistáinkon torpedóhajók nevei állnak.
Kávét viszünk a fiatal német katonáknak, akik a saját anyjukat látják bennünk.
- Elárulnak mindent. - Zseniális.
A nővérem győzködött, hogy legyek a csapat tiszteletbeli férfi tagja.
[Madame Manec: ] A lövészárkok hőse volt. Egyszerűbb a padlásszoba hősének lenni.
És Etienne említette, hogy akadt egy kis gond.
[Daniel: ] Igen, öh...
[zene elhallgat]
Még Párizsban, a Természettudományi Múzeumban
összeszedtem az ékköveket, és Genfbe küldtem,
nehogy a németek meg tudják szerezni.
Bravó!
De kétségtelen, hogy így megtudták a nevemet.
Daniel hamis iratokat adott át a Gestapónak.
Azt állítja, hogy művészi munka.
Igen, de így is párizsi férfi vagyok egy vak lánnyal.
Hát, a németeket talán majd lefoglalja más.
- Így nem jönnek rá. - [Daniel: ] A németek sosem változnak.
Bizonyosan kijelöltek egy egységet a kövek felkutatására.
Egyébként meg nem engem keresnek, hanem azt, ami nálam van.
Egy bizonyos ékkövet. Hazánk leghíresebb ékkövét.
Azt, amin a lapok szerint valami szörnyű átok ül?
Olyan kő, ami vonzza az eszelősöket.
- És te elhoztad? - [baljós zene szól]
Ebbe a házba?
Igen, nem volt választásom.
Ha akkor tudom, hogy mivel foglalkoztok, nem hoztam volna a nyakatokra ilyen bajt.
Ha úgy gondoljátok, odébbállunk.
Amikor háború van, Daniel,
változik az értékrendünk.
Egy család vagyunk, a vérünk vagy,
és a vér örökre összeköt.
De jelenleg az első Franciaország,
úgyhogy muszáj lesz valahogy félrevezetnünk a németeket.
Egy percet sem vesztegethetünk.
[a zene nyugtalanná válik]
[sóhajt]
- [sirályok vijjognak] - [zene elhallgat]
[tenger zúgása]
[Madame Manec torkot köszörül]
Itt egy retúrjegy Párizsba, készpénz, és a cím, ahol biztonságban leszel.
[Daniel: ] Marie, ne aggódj!
- [Marie: ] Miért aggódnék? - Apád haza fog térni.
Már összeállt a tervünk.
Milyen terv?
[Etienne: ] Máris megkértük a barátainkat a párizsi ellenállásnál,
hogy terjesszék el a hírt,
miszerint Daniel le Blanc-t Párizsban látták.
- [Daniel sóhajt] - [komor zene szól]
Holnap...
lefotóznak majd egy kávézóban, ahol a holnapi újságot olvasom.
Átadnak a németeknek egy lakcímet.
És amikor odaérnek a címre...
Megtalálják a holmimat
és a tiéd egy részét, amit magammal viszek.
Ott hagyom a lakásban, hogy megtalálják.
Azután meglátnak és lefotóznak Bordeaux-ban.
- Bordeaux-ban? - Az csupán háromórányira van.
Csak egy napra megyek el.
És Bordeaux-ban elterjesztik, hogy egy férfit a vak kislányával
nemrég átcsempésztek a spanyol határon.
És a csempészeket egy nagy gyémánttal fizették ki,
amit ugyancsak kicsempésztek.
- Ha beválik a terv... - [Marie: ] Hogy érted, hogy ha?
[Daniel: ] Ha beválik a terv, itthon leszek hat napon belül.
Akkor miért nem viszed el az ékkövet Párizsba,
és hagyod ott, hogy megtalálják?
És akkor talán nem keresnének tovább.
Mivel a németek az ellenségeink, és ahhoz a kőhöz nincs semmi joguk.
A hazát illeti. És mi francia polgárok vagyunk.
[Madame Manec: ] Nem adhatjuk át hazánk legértékesebb kincsét
a szörnyetegeknek.
El kell mennem, hogy tévútra tereljem őket,
és biztonságban légy.
Most pedig sietnem kell a vonathoz. Etienne megengedi, hogy használd a rádiót.
Beszélj hozzám, és bárhol legyek is, hallak majd, és ott leszek veled.
Úgy lesz. [szipog]
Továbbra is beszélek hozzád, akármeddig maradsz.
És én is ott leszek veled.
[sír]
[zene líraivá válik]
Papa, még veled vagyok. Most is beszélek hozzád.
Tudom, hogy hallasz.
SAINT-MALO, 1944
Azt várod, hogy megérkezzenek az amerikaiak,
és hazajössz.
Tudom jól.
Jó éjt, papa!
Szeretlek!
- [robbanás] - [dübörgés]
[zene fenyegetővé válik]
[robbanás]
Itt az idő.
[a zene elhallgat]
Azt hittem, megpróbálsz megszökni.
[Werner: ] Maradtam, mert bízom magában.
Ugyan miért bízol bennem?
Biztosra vettem, hogy felismertem a hangját.
Majd rájöttem...
[robbanás a távolban]
...hogy ismeri a lányt, aki azon a csatornán közvetít.
Ismeri a házat.
Maga lesz az.
Maga a professzor.
[repülők zúgnak]
Katona vagyok, te is katona vagy.
Ami volt, mellékes.
[autó érkezik]
Ülj le!
- [repülők zúgnak] - [ajtó nyílik]
[robbanás a távolban]
[fenyegető zene szól]
[nő] Tehát?
[Etienne: ] Ifjú még, rádiós tiszt.
- A neve Werner... - Minket nem érdekel a neve!
Elhurcolták az árvaházból, erőszakkal sorozták be a híradós századba.
Hány férfit, nőt és gyermeket ölt meg?
Rádiókat kellett bemérnem, amikkel üzeneteket küldtek.
És miután megtaláltátok a rádiókat?
[nő] Csak egy durva becslést kérek, hogy hány férfit,
hány nőt és gyermeket végzett ki.
Uram, azt ígérte, hogy elmondhatok mindent.
- Hadd magyarázzam el, mi történt! - Tudjuk, mi történt!
A normandiai és belga bajtársaink már elmesélték.
Akinél rádiót találtak, azt kivégezte a századuk.
Velük együtt a családjaikat. A szomszédjaikat is kivégezték.
Nők, férfiak, gyermekek haltak meg.
Az ő feladata csak frekvenciák keresése volt.
- Professzor, kérem! - Professzor?
[Henri: ] Bármit mond, fütyülünk rá, hisz német.
Nincs rá lehetőségünk, hogy foglyokat tartsunk itt.
Majd én gondját viselem.
- [nő] Ő nem a te gyermeked. - [Henri: ] A gondját?
- Vállalom a felelősséget. - [nő] Miért tennéd ezt érte?
- [Henri: ] Halálbüntetést kap. - Kérem!
- Nem érthetik. - [Henri: ] Ki végzi ki?
- Majd én. Szeretném én lelőni. - [Etienne: ] Ne!
- Ne! Jacqueline! Ne! - Etienne, menj haza! Menj haza!
- [robbanás] - [dübörgés]
Ezt nem repülőről dobták.
[Werner: ] Nem, ez tüzérségi volt. Amerikai tüzérségi.
- [robbanás] - [riadtan kiált]
[férfi] Amerikaiak a kapuknál!
- Igen! Itt vannak az amerikaiak! - Papa!
Jön a szabadulás. Végre elérkezett!
- [izgatott kiáltások a távolban] - [zene drámaibbá válik]
- [Jacqueline: ] Menj már! - Ő jó ember!
- Ő az ellenségünk! Most pedig állj félre! - Állj félre, Etienne!
[dübörgés]
- [Henri: ] Etienne, mozdulj! - Nem!
Eltékozoltam a fél életemet a félelmeim elől bujkálva.
- Most vakmerőnek kell lenned. - [Jacqueline: ] Nem mondom még egyszer!
Állj már félre, Etienne!
- Fiam! Én vagyok a professzor. - [Jacqueline: ] Etienne!
- [tiszt] Marie! - Nem mondom el még egyszer!
[tiszt] Tudom, hogy ott vagy.
- Hallgass rám, úgy, mint annak idején! - Félre, de tüstént!
- [tiszt] Innen nem menekülsz. - Fuss!
[robbanás]
[a zene elhallgat]
[nyugtalan, lírai zene szól]
[a zene elhallgat]