Pfennig.
Kom igjen.
Så...
...du leder an.
Hvis hun har medskyldige, dør du først.
Hvis hun er alene, får du gleden av å drepe henne.
Ta den.
Ta den!
Med én kommunikasjon
kan jeg beordre at søsteren din blir gitt til hundene i SS.
Når hundepasserne er ferdige med henne.
Gå.
Gå!
Sånn, ja.
Stopp!
- Marie! - Hun er trygg. Jeg lover.
Du skjøt nettopp din øverstkommanderende.
Det er en lang historie.
Marie! Ikke vær redd. Alt er greit!
Låsen på døren er ødelagt!
Du må trekke fra boltene på innsiden.
Amerikanerne er på vei. Det er bare snakk om dager nå.
Sendingene dine hjelper dem å innrette bombingen.
Må bare være sterk litt lenger.
Berør dørhåndtaket med boltene for kveldens anvisning.
Våre allierte gjør resten.
Hjelp meg.
Etterlater vi likene her?
Jeg har venner som kommer og samler søppel.
De henter bilen og mater likene til måkene.
Bra.
Så hun heter Marie.
Jeg vil ikke høre navnet hennes fra en tysk munn.
Jeg vet ikke hvem faen du er,
men jeg vil høre din lange historie.
Ta av den jakken.
Du blir med meg.
Marie! Jeg lukker døren! Kom ned og lås den.
Kom igjen.
Kapittel 22.
Del to.
BASERT PÅ ROMANEN TIL ANTHONY DOERR
ALT LYSET VI IKKE SER
FIRE ÅR TIDLIGERE
Overraskelse!
Daniel?
Tante Manec, dette er min datter Marie, som jeg har skrevet så mye om.
Hyggelig å møte deg, Madame Manec.
Og jeg er så glad for å møte deg.
- Kom inn. - Takk.
- Jeg tar den.
Én til.
Jeg vet onkel Etienne ikke liker gjester, men her er vi.
Broren min tilpasser seg. Kom inn!
- Hvor er vi? - På kjøkkenet.
- Er han her? - Selvsagt er han her.
Han leker med radioen sin på loftet.
Etienne?
Onkel Etienne!
Han hører deg ikke. Han har på seg hodetelefoner.
Hva slags radio har han?
En veldig irriterende, absorberende 24-timers radio som kontrollerer ham,
men det er bedre enn at han stirrer ut mot havet,
som er det eneste andre han gjør.
Daniel.
Jeg håper du forteller henne hvor pen hun er hver dag.
Tante Manec, hun er blind, ikke døv.
Jeg skal være hennes speil på veggen,
og jeg skal fortelle henne når hun slutter å være pen
og begynner å bli vakker.
Jeg mener ikke å være uhøflig,
men vi har reist de siste tre dagene
og levd på kun urter og hardt brød.
- Og stjålne egg og en stjålen bil. - Greit...
Jeg kjørte faktisk bilen.
Hun trenger ikke detaljene.
Nå må jeg høre detaljene! Kom og sitt!
Søk dekning!
Ser dere noe?
- Er det gass? - Hva er det?
Gass!
Etienne!
Ta på masker! De er i sekkene deres!
Jeg vet ikke hva jeg gjør. Vet ikke hvordan den virker.
Greit.
Greit!
Ta den jævla masken...
Etienne!
Onkel Etienne!
- Det er meg! Daniel! - Ja, jeg er her.
Kan jeg komme inn?
Døren er låst. Vent litt.
Jeg vet du ikke liker overraskelser.
- Daniel. - Ja.
Det er så lenge siden.
Får jeg komme inn?
Nei.
Jeg mener, jeg tror ikke du vil.
Jeg holder vinduene lukket på grunn av støyen.
Jeg blir lett skremt.
Uansett tenker jeg luften er tung av meg.
Jeg lukter bare syrin.
Det er godlukten min. Min siste gjenværende absurditet.
Jeg kommer ned.
Hva hører du på hele dagen?
Verden snakker til seg selv som en rasende galning.
Hva er mikrofonen til?
Det er ulovlig å kringkaste fra radio.
- Det medfører dødsstraff. - Gjør det?
Jeg leser ikke aviser så ofte.
Vent...
Jeg lukter en legendarisk omelett.
Du blir beæret.
Hun bruker rosmarin og timian.
Jeg tror ikke æren er for meg.
Jeg kom ikke alene.
Så...
La meg fortelle deg om min bror Etienne.
Jeg hører han liker radioer.
Jeg skal fortelle deg om ham.
Onkel Etienne var krigshelt.
Han vant mange medaljer, men kastet alle i havet.
Havet du ser utenfor vinduet.
Jeg ser ikke havet, Madame Manec.
Du godeste, jeg er så lei meg.
Så han er krigshelt...
Det han så i krigen, klarer han ikke å glemme.
Han ser det når han lukker øynene,
særlig ved høye lyder eller noe uventet.
Biler og skrikende måker.
Så i 20 år,
nesten helt siden han kom tilbake fra krigen,
har han vært her inne i huset.
Går han ikke engang på stranda?
Han går ikke engang på stranda.
Han sier han reiser over hele verden gjennom bøkene sine,
men jeg ser ham sjelden lese,
og gjennom radioen hans, som jeg sjelden ser ham forlate.
Jeg snakker til ham om frisk luft og lys,
- men vet du hva den tullingen sier? - Nei?
Han sier
at det viktigste lyset i verden er alt lyset du ikke ser.
Marie...
Dette er min onkel Etienne.
Etienne, dette er min datter Marie.
Alt i orden, Marie?
Ja.
Faren din sa dere hadde en svært interessant reise hit.
Beklager.
Jeg hørte ikke. Kan du si det igjen?
Faren din sier at dere har hatt en interessant reise.
Det var en svært interessant reise.
Har du en radio?
Ja.
Kringkaster du fra den?
Etienne, de er veldig sultne. Skjær opp litt brød.
Velkommen, Marie.
Brød, Etienne.
Alt i orden?
Frokost er servert. Spis!
Lukten av "endelig hjemme". Spis, Marie.
Det er greit. Henri. Han er med meg.
Flytt dette.
Hold deg unna ovnen, tysker.
Dere liker jo ovner i landet ditt.
Det blir flere luftangrep i kveld. Vi har mye å gjøre.
Du bør antakelig sove litt.
- Hva med deg? - Jeg avhører fangen.
Da jeg sa at du skjøt din øverstkommanderende,
sa du at det var en lang historie.
Du sa du var interessert i navnet på jenta i huset.
Marie. Det er et bra navn.
Hvorfor er du interessert i henne?
Samme lange historie.
Du fant senderen hun kringkaster fra.
Kortbølge 13.10.
Hva med den?
Da jeg var barn, var kortbølge 13.10 mitt eneste håp.
Kortbølge 13.10...
...var min flukt.
Min redning.
Jeg tror ikke du kan forstå.
Prøv.
Bombeflyene kommer ikke før soloppgang.
Jeg har alltid vært interessert i radioer.
Og da jeg var yngre, fikk interessen min meg i mye trøbbel.
Hva slags trøbbel?
DET NASJONALPOLITISKE UTDANNINGSINSTITUTT MAI 1942
Ikke tenk!
Ikke stopp for å tenke!
Dere har fått en ordre, og skal gjøre den med glede!
Tanker ødelegger handling!
Friedrich Nietzsche sier vi ikke trenger å fundere på våre handlinger!
Vi må bare gjøre og gjøre og gjøre.
Din far er Der Führer, og han ber deg hoppe!
Hopp!
Kom igjen!
Kom igjen.
Hva er smerte? Smerte er ingenting!
Fortsett!
I hver av disse eskene
finner dere alle komponentene i en enkel mottakerradio.
Dere har én time på dere til å bygge en fungerende radio
fra nå.
Vi er jegere, ikke byttet!
Løven kan ikke bli et lam!
Fort!
De sterke kan ikke bli svake!
De sterke sluker de svake!
Kom igjen!
Fort!
Mozart, Vivaldi, Bach,
ingen av dem har gjort like mye for menneskerasen som Otto Grottingen,
den tyske oppfinneren av den rimelige radioen.
Goebbels selv har sagt at uten radioen
ville aldri nazistpartiet kommet til makten.
Det dere bygger, er et krigsvåpen.
Femtitre sekunder.
Volkheimer, gå inn i skogen.
Gå så langt du kan på ti minutter, og slå på mottakeren din.
Gå.
Begynn.
Nei.
Legg den tilbake.
Når du opererer fra Østfronten,
har du ikke alltid penn og papir til å skrive beregninger.
Østfronten? Er jeg ikke for ung?
Tyskland trenger genier.
Her. Ta den.
Skriv beregningene i gjørma.
Volkheimer er 1,2 kilometer
sør-sørøst herfra.
Werner,
alder er bare et tall.
Genialitet er en gave.
Etter det, gikk det fort.
Jeg ble med i signalkorpset
og ble til slutt sendt til Østfronten.
Og i øst jaktet du på partisaner...
Det som skjedde etter jeg nådde fronten er også en lang historie.
Det jeg har sett...
...hjemsøker meg.
Du burde gå ned i kjelleren.
De andre er tilbake i kveld, og da blir det rettssak.
Jeg forklarer at du ble sendt til fronten mot din vilje.
De er bare interesserte i hva du gjorde etter du ble soldat.
Jeg har gjort fæle ting...
Mange fæle ting.
Jeg har gjort fæle ting også.
Takk.
Du forklarte aldri...
...hvilken interesse du har i den lille, blinde jenta
som julte deg opp.
Hun er ikke så liten.
Hun knuste nesten hodeskallen min.
Hun har noe som ikke tilhører henne.
Kan jeg spørre hva det er?
Det er en diamant.
Må være mye verdt.
Mer enn penger for meg.
For tre år siden fikk jeg diagnosen.
Kroppen min fortærer seg selv.
Litt mer hver dag.
Og en diamant kurerer deg?
Det tror jeg.
Jeg har lett etter den i tre år.
Tre jævla år.
NATURHISTORISK MUSEUM PARIS - MAI 1941
- Hvem tok dem? - Jeg aner ikke.
Dra til denne adressen.
Hvis det er kvinner og barn der, skyt dem
hvis han ikke er tilbake om en halvtime.
Nei.
Klokken er din mester.
La oss begynne på nytt.
Hvis du forteller sannheten,
kommer du hjem i tide til å redde familien din.
Hvem tok edelstenene i hvelvet?
Han heter Daniel.
Daniel LeBlanc.
Låsemester på museet. Måtte Gud tilgi meg.
Hvor dro han?
Vet ikke, jeg sverger. Han sa det ikke.
Men edelstenene dere leter etter
er på vei til Genève.
De er gjemt inni hodet til en dinosaur.
Og hvis du informerer soldatene på kontrollstedet om det
ved bygrensen,
er alle edelstenene som var i dette rommet deres.
Kan jeg dra hjem nå?
Vær så snill.
Ifølge arkivet
var en spesiell stein i hvelvet
verdt mer enn alle de andre sammenlagt.
Den ble kalt Flammehavet.
Den ble vel holdt her?
Ja, den ble aldri utstilt.
Det er overtro.
En forbannelse.
Rørte Daniel LeBlanc den med sine egne hender?
Han tror ikke på forbannelser. Han er vitenskapsmann, som meg.
Vi var de eneste to som behandlet steinen.
- Bare du og han. - Vær så snill.
La meg dra hjem.
- Var han alene da han tok edelstenene? - Ja.
Nei. Han var med datteren sin.
En kvinne?
Jente.
Hun er blind.
Har han en datter som er blind?
Da bør kanskje Daniel LeBlanc, vitenskapsmann,
revurdere overtroen.
Hvor dro Daniel LeBlanc og denne lille, forbannede, blinde jenta?
Jeg sa jo at jeg ikke vet det. Jeg sverger!
Jeg sverger på mine barns liv. Jeg vet ikke hvor han dro!
Vet du hva Flammehavets forbannelse er?
Vær så snill. Det tar meg et kvarter å dra hjem.
La meg dra!
De som eier den, lever evig...
Vær så snill, sir...
Men deres kjære lider grusom ulykke.
Du burde brukt hansker.
Nei! Jeg har ennå tid til å dra hjem!
La meg redde familien min!
Vi fant dinosaurhodet.
Men flammehavet var ikke der.
Tror du den blinde jenta har den?
Når amerikanerne kommer,
drar folk her meg ut i gata som en forræder,
fordi jeg lå med tyske soldater.
Barberer av meg håret, dekker meg i svart tjære
og kaster putevar full av fjær på meg.
Så henger de meg.
Vi står alle foran vår skjebne når amerikanerne kommer.
Kan du få meg ut av byen?
Hvorfor skulle jeg det?
Fordi jeg vet hvor den blinde jenta bor.
Det avslutter kapittel 22, del to av En verdensomseiling under havet.
Pappa, hvis du lytter,
ble jeg nesten drept i går kveld på grunn av en stein.
Jeg leter etter Flammehavet! Hvor er den?
Jeg vet ikke hvor lang tid jeg har før tyskeren finner meg igjen.
Men frem til han gjør det, blir jeg her,
der alt begynte.
Etter bombene
og all røyken...
...lukter jeg fremdeles syrin.
Det er fem trinn her.
Snu til venstre.
Jeg slipper deg bare inn fordi du ikke kan se hvor rotete det er
og dømme meg.
Syrin?
Lukten av syrin bringer tilbake bedre tider,
da jeg var en ung mann og litt av en dandy.
- Vet du hva en dandy er? - Nei.
Bra. Sett deg her.
Greit.
Nå sitter du foran radioen min.
Hvis jeg skrur på denne...
Dette er mottakeren
og skiven som kan føre meg verden rundt på sekunder.
Ett øyeblikk er jeg i Afrika,
det neste på Cuba, så i Australia,
og pokker, batteriet er dødt
og jeg må ned i kjelleren og hente et nytt.
Hva er mikrofonen til?
Mikrofonen er koblet til denne, senderen,
og av og til bruker jeg den for å legge min stemme til babbelet.
Hva sier du når du snakker?
Jeg sier: "Er ikke verden et vakkert sted?"
Og så spør du:
"Så hvorfor ødelegger vi den?"
Er det ikke det du sier?
Av og til når jeg snakker, velger ordene seg selv.
Etienne...
Kan jeg kalle deg Etienne?
For grandonkel Etienne høres ut som du er en slags keiser.
Jeg er en keiser, men bare på dette loftsrommet.
Jeg føler at jeg kjenner deg allerede, bare ikke ved det navnet.
Du bør gå, Marie.
Faren din sa han ville ta deg med til havet.
- Blir du ikke med? - Nei.
Hvorfor ikke?
Fordi du ser ting som ikke er der, ikke sant?
Ting du ikke kan glemme.
Faren din venter.
Da jeg hørte deg snakke nede, visste jeg at jeg kjente stemmen din.
Mesteparten av livet har jeg lyttet på sendingene til en mann
som kaller seg professoren på kortbølge 13.10.
Du er professoren.
Det er absurd.
Ser jeg ut som en professor?
Jeg vet ikke hvordan du ser ut,
men jeg kjenner stemmer som om de var ansikter.
Du er professoren.
Jeg var egentlig aldri sikker på om noen lyttet.
Jeg lyttet alltid.
Jeg tror mange gjorde det.
Tja...
Professoren er borte. Jeg pakket ham bort,
og nå bruker jeg radioen til viktigere ting.
Hva kan være viktigere enn alt du sa til oss?
Hør her, Marie.
Du må ikke fortelle noen om dette. Skjønner du?
Ja.
Faren din venter.
Her.
Takk.
- Forsiktig i trappen. - Vet det.
- Det er fem trinn. - Seks, faktisk.
Til venstre.
Hva synes du om havet?
Høres ut som noen puster i søvne.
Jeg følte alltid det var som om verden snappet etter pusten om og om igjen.
Snappet etter pusten.
Det liker jeg.
Vi må kanskje bli her en stund. Er det greit?
- Det er mer enn greit. - Bra.
Madame Manec sa at onkel Etienne var en krigshelt,
men han virker ikke slik.
Hvis du låser en tiger i en metallkasse,
ser den ut som en metallkasse.
Jeg tror jeg begynner med kystveien, og avslutter på bytorget.
Begynner med hva?
Jeg skal bygge en modell av byen som fingrene dine kan utforske.
Ellers blir du fanget i huset.
Du blir som onkel Etienne.
Når jeg har lært meg modellen,
tar jeg ham med ut og viser ham byen selv. Du skal få se.
Utvilsomt, men nå må jeg begynne arbeidet.
Sånn, ja.
Hvordan i all verden skal du måle hele byen?
Ett steg av gangen.
Og jeg er den gale.
Tre hundre og tolv, 313, 314,
tre hundre og femten, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
tre hundre og tjueto, 323, 324.
Her er treet. Hold hånden der.
Vi skal pusse det. Her.
Ikke mer kaffe, jeg er snart ferdig.
Dette er til meg,
og det er konjakk.
Er du ferdig med å måle opp gatene?
Nesten. Hvordan det?
Madame Manec var hos slakteren.
Hun hørte folk snakke om mannen som telte stegene sine.
Det er en liten by, Daniel.
Hva så?
En annen kvinne hvisket om at mannen hadde parisisk aksent,
og en tredje sa hun hadde hørt
at den mystiske mannen fra Paris var her for å hjelpe motstandsbevegelsen.
Og at han målte opp byen for amerikanske bombefly.
Best du finner Marie og tar henne med ned.
Gestapo er her.
- Pokker! - Ikke vær redd.
Om det var for radioen, ville det vært 100.
Bare sjekker ryktet om den underlige mannen fra Paris.
Bare si sannheten. Vis dem papirene dine, så går det bra.
Du har ikke gjort noe galt.
Har du vel?
Det er enkelte ting jeg ikke har fortalt.
Hva slags ting?
Noen hemmeligheter bør forbli hemmelige.
Jeg forventer ikke at du forstår.
Du er ikke den eneste med hemmeligheter.
Best å åpne døren før de bryter den ned.
Du må ikke si noe.
Ikke om museet, radioen eller mikrofonen.
Jeg vet det, pappa. Vi må ikke virke redde.
Nei, det må vi ikke.
- For vi er ikke redde. - Nei.
Dette er jenta og faren hennes.
Er du blind?
Ja.
- Du! - Det er greit.
Våre tyske venner vil bare bekrefte Maries tilstand.
- Hva holder jeg? - Jeg vet ikke.
Faren din har gått rundt i byen og målt gater og fortau.
- Ja, sir. - "Ja, sir." Hun er søt.
Som for å lage et kart for folk som planlegger å komme hit.
Jeg lager en modell av byen
så datteren min kan bli kjent med gatene.
Snakker faren din sant?
Ja. Og da vi bodde i Paris, laget han en modell til meg der også.
Ett...
...to...
...begge øyne er vakre.
Og ingen av den fungerer.
Første del av historien bekreftet.
Vis meg hva du har bygd.
Marie.
- Kom dere hit fra Paris? - Ja.
Hva gjorde du i Paris?
Jeg var snekker, som du ser.
Hvorfor kom dere hit?
For å få datteren min ut av byen og til litt frisk luft.
Hva heter du?
Claude Dugarry.
Vis meg papirene dine.
Nå.
Jeg sender papirene dine til Paris, så de kan sjekke.
Du har gode ferdigheter.
Og forferdelig ulykke.
Det er ingen ulykke. Det er en velsignelse.
Kan ikke tro at du ga falske papirer til Gestapo.
De er veldig gode.
Lederen for kunstrestaurering på museet laget dem.
Hvorfor er jeg ikke betrygget?
Bare gjør dere klare til middag. Vi må diskutere med Madame Manec.
Hvor mye vet han, Etienne?
Om hva da?
- Jeg tar med Marie til sengs. - Jeg vil ikke gå til sengs.
- Marie... - Dette er en hemmelighet.
Du vet jeg hører det på stemmene.
Derfor må du gå til sengs.
Vær så snill, Marie.
Kom.
Siden du bor her nå,
er det nok best du får vite sannheten.
Det er en organisasjon i Saint-Malo.
Visse folk i byen kommer med opplysninger til meg
om troppebevegelser, tog og skip inn og ut av havna,
- og jeg... - Radioen.
Før tyskerne kom, brukte jeg radioen til å fremme fred.
Nå har den blitt et krigsinstrument.
Og et svært verdifullt et.
Jeg sender de opplysningene til London ved bruk av koder.
Om jeg trengs, gjør jeg det du vil.
Akkurat nå trenger vi at du ikke trekker mer oppmerksomhet hit.
Forstår du det?
Så...
Tigeren patruljerer fortsatt inni metallkassen sin.
Vive la France.
- Det er som om vi er under havet. - Ja. Jeg kom hit i feriene,
og gikk ned hit til festningsgrotten for å sanke østers.
Var Etienne her da du var liten?
Selvsagt, en ung mann.
- Hold denne. - Ja.
Det var før krigen endret ham.
Ja, før det.
Hva er det?
Det er den ferskeste østersen du noen gang vil få.
Selv bedre enn dem i Paris.
Hvordan var Etienne?
Han hadde på seg godlukt,
og jentene satt bak på motorsykkelen hans.
De skrek. Det er det jeg husker.
Han var fantastisk.
Hva er det? Det var en bølge.
Det var ingen bølge. Det var deg.
Det var deg.
- Det var en enorm bølge. - Hvor er de?
Hvor er de små englene?
Som du ser, ofret jeg en hel dress for dem.
Vær så god.
Østersene fra festningsgrotten pleide å være best i verden.
Og det er de fortsatt!
Perfeksjon.
Det er 20 år siden, Daniel.
Hvis du liker dem så godt, hvorfor sanker du dem aldri selv?
- Det er bare en kort tur langs stranda. - Marie.
Hvis du slutter å spørre, pappa, blir det normalt.
Kanskje du kan bli med oss neste gang.
Når jeg lærer meg gatene, kan jeg ta deg med selv.
Beklager, onkel Etienne, datteren min kan være direkte.
Marie...
Jeg tror du vet hvorfor jeg ikke går ut.
Men det er ingen fornuft i det.
Fortiden er omme.
Du tror jo på vitenskap.
- Slutt, Marie. - Nei, det er greit.
Tenk deg at jeg er en av disse østersene.
Fanget inni mitt eget skall.
Men du er ingen østers, Etienne.
Hvem har hørt om en østers som lukter syrin
og kjører motorsykkel med skrikende jenter bakpå?
Nå har du gjort det. Du gjorde ham veldig opprørt.
Kanskje noen måtte.
- Marie... - Ja?
Fortsett å be meg bli med deg.
Og én dag, hvis det er du som spør, blir jeg kanskje med.
Bra.
Da er det avgjort.
Ja.
Nei.
Ingen flere. Det blir ingen igjen til Madame Manec.
Godt poeng. Vi burde ikke ta flere.
Jeg hører dere.
- Det er bare skall. - Jeg er blind og har god hørsel.
- Greit. - Tusen takk.
Daniel, om en liten stund
møter du etterretningskomiteen i Saint-Malos motstandsbevegelse.
Du vet om hemmelighetene våre. På tide med dine.
Burde ikke Marie gå?
Jeg tror Marie har vist at hun er smartere enn oss begge.
Hun burde bli.
Vi kommer med bakst! Og snacks.
- Hallo. - Hallo.
Tante Manec, unnskyld meg.
Vi skal ha et sensitivt møte her.
Ja, det stemmer.
Motstandsbevegelsen?
Smart gutt.
Jeg presenterer Saint-Malos Eldre kvinners motstandsklubb.
Kvinner holder bedre på hemmeligheter enn menn.
De observerer også troppebevegelser
og skip som går inn og ut av havna.
Vi handler fisk ved havnemuren. Tre eldre kvinner. Utenfor mistanke.
Handlelistene våre er navnene på torpedobåter.
Vi tar med kaffe til de unge tyske soldatene,
og de snakker til oss som om vi var mødre.
De forteller oss alt.
Det er genialt.
Søsteren min overbeviste meg om å bli
- mannlig æresmedlem. - Han var helt i skyttergraven.
Hvor mye enklere å være helt på eget loft?
Og Etienne sier vi har et problem.
Ja.
På naturhistorisk museum i Paris, der jeg jobbet,
fjernet jeg alle edelstenene og sendte dem til Genève
før tyskeren kunne ta dem.
Bravo!
Men navnet mitt er utvilsomt på en liste.
Daniel ga Gestapo falske papirer.
Han sier de er veldig godt laget.
Ja, men jeg er fremdeles en pariser med en blind datter.
Kanskje tyskerne er for opptatt til å skjønne koblingen.
Tyskerne er tyske.
En enhet vil være allokert til å finne edelstenene.
Uansett er det egentlig ikke meg de leter etter.
Det er noe jeg har.
En bestemt edelsten.
Den mest berømte i Frankrike.
Den alle bladene hevder har en grusom forbannelse?
Den typen stein som tiltrekker galninger.
Har du den her i huset?
Ja, jeg hadde ikke noe valg.
Hadde jeg visst hva dere gjorde her,
ville jeg aldri brakt dette problemet hit.
Hvis dere vil at vi skal dra, drar vi.
I krigstid, Daniel...
...endres prioritetene.
Du er familien, du er vårt blod, og det varer evig.
Men akkurat har vi en plikt overfor Frankrike,
og det betyr at vi må lede tyskerne en annen vei.
Vi har ikke et sekund å miste.
En returbillett til Paris, litt penger og en adresse der du er trygg.
Ikke bekymre deg, Marie.
Hvorfor skulle jeg?
Faren din kommer tilbake. Vi har en plan.
Hvilken plan?
Vi har allerede bedt våre venner i den parisiske bevegelsen
la det bli kjent
at Daniel LeBlanc er sett i Paris.
I morgen...
...blir jeg fotografert mens jeg leser morgendagens avis.
Og så gir de tyskerne en adresse.
Men når de kommer til den adressen...
Finner de tingene mine og noen av dine også.
Jeg har dem i kofferten.
Jeg lar dem ligge i leiligheten,
og så blir jeg sett og fotografert i Bordeaux.
Bordeaux?
- Det er bare tre timer med tog. - Og bare i én dag.
Og i Bordeaux lar våre venner det bli kjent
at en mann med en blind datter ble smuglet over grensen til Spania.
Og smuglerne ble betalt en stor diamant
som nå også er smuglet til Spania.
- Hvis planen fungerer... - "Hvis"?
Hvis planen fungerer, er jeg hjemme om seks dager.
Så ta med den forbannede steinen til Paris
og la tyskerne finne den der, så slutter de kanskje å lete.
Tyskerne er våre fiender, og steinen tilhører ikke dem.
Den tilhører Frankrike, og vi er det franske folk.
Vi kan ikke gi landets mest verdifulle edelsten til disse monstrene.
Jeg må dra for å lede dem av sporet og holde deg trygg.
Nå må jeg rekke et tog.
Etienne lar deg bruke radioen.
Snakk til meg, så lytter jeg uansett hvor jeg er.
Ja vel.
Jeg fortsetter å snakke med deg uansett hvor lenge du blir.
Og jeg skal være med deg.
Pappa, jeg er fremdeles med deg. Jeg snakker fremdeles til deg.
Jeg vet du kan høre meg.
Du venter på at amerikanerne skal komme, så kommer du hjem.
Det vet jeg.
God natt, pappa.
Jeg er glad i deg.
Tiden er inne.
Trodde du ville prøve å rømme.
Jeg ble fordi jeg stoler på deg.
Hvorfor skulle du det?
I går var jeg sikker på at jeg gjenkjente stemmen din.
Så skjønte jeg...
...at du kjenner jenta som nå sender på 13.10.
Du kjenner huset.
Du er ham.
Du er professoren.
Jeg er soldat. Du er soldat. Ingenting før betyr noe.
Sett deg.
Så?
Han er ung, han er radiooperatør.
- Han heter Werner... - Vi bryr oss ikke om navn.
Han ble tatt fra et barnehjem mot sin vilje
og satt i et signalregiment.
Hvor mange menn, kvinner og barn har du drept?
Jobben min var å finne radioer som sendte meldinger.
Og når radioene ble funnet?
Bare gi oss et grovt anslag.
Hvor mange menn, kvinner og barn har du drept?
Du sa jeg kunne fullføre historien min.
Jeg vil forklare hva som skjedde.
Vi vet hva som skjedde!
Våre kamerater i Normandie og Belgia har fortalt det.
Alle funnet med en radio ble henrettet av medlemmer av ditt regiment.
Familiene ble henrettet sammen med dem. Naboene også.
Menn, kvinner og barn henrettet.
Hans jobb var bare å finne frekvenser.
- Professor, vær så snill... - Professor?
Vi er ikke interesserte i hva du vil si, tysker.
Og vi har ikke kapasitet til å holde fanger heller!
Jeg kan ta vare på ham.
Han er ikke ditt barn!
- Ta vare på? - Ta ansvar, mener jeg.
Hvorfor skulle du det?
- Dommen er enkel: dødsstraff! - Dere skjønner ikke!
- Hvem skal utføre straffen? - Jeg skyter ham selv.
- Nei! Jacqueline! - Gå hjem, Etienne!
Det var ikke en bombe fra fly.
Nei, det var artilleri.
Amerikansk artilleri.
Amerikanerne er ved porten!
- Friheten kommer endelig, pappa. - Det er amerikanerne!
- Flytt deg, Etienne! - Han er en god person.
Han er fienden! Flytt deg.
Flytt deg, Etienne!
Nå!
Nei! Jeg har kastet bort halve livet med å gjemme meg fra frykt.
Nå må du være fryktløs.
Jeg sier det ikke igjen!
- Flytt deg, Etienne! - Gutten min...
- Etienne! - Jeg er professoren.
Marie?
Jeg gjentar ikke!
Jeg vet du er der oppe, Marie!
Lytt, slik du en gang gjorde.
Flytt deg!
Det er ingen utvei!
Løp!
Tekst: Gry Viola Impelluso