‎Pfennig!
‎Haide!
‎Așadar...
‎Tu intri primul.
‎Dacă are complici, tu vei muri primul.
‎Dacă e singură, tu vei fi cel ‎care va avea plăcerea să o ucidă.
‎Ia-l!
‎Cu un singur mesaj,
‎pot să ordon ‎ca sora ta să fie dată câinilor SS...
‎după ce dresorii vor fi terminat cu ea.
‎Mișcă.
‎Mișcă!
‎Așa.
‎Stop!
‎- Marie! ‎- E nevătămată. Jur!
‎Tocmai ți-ai împușcat comandantul.
‎E poveste lungă.
‎Marie! Nu te îngrijora! Totul e în regulă!
‎Încuietoarea de la ușă e stricată!
‎Va trebui să tragi zăvorul din interior.
‎Americanii sunt pe drum. ‎De-acum, e chestiune de câteva zile.
‎Transmisiunile tale îi ajută ‎să-și țintească bombele.
‎Trebuie să fii puternică încă puțin.
‎Atinge ușa lângă zăvor ‎pentru instrucțiunile de diseară.
‎Aliații noștri vor face restul.
‎Ajută-mă!
‎Lăsăm cadavrele aici?
‎Am prieteni ‎care vor veni să ridice gunoiul.
‎O să ia vehiculul ‎și o să arunce cadavrele la pescăruși.
‎Bine.
‎Așadar, numele ei e Marie.
‎Nu vreau să-i aud numele ‎rostit de un german.
‎Așa că nu știu cine naiba ești,
‎dar chiar vreau să-ți aud lunga poveste.
‎Scoate-ți haina!
‎Vii cu mine.
‎Marie, închid ușa de la intrare. ‎Coboară să o încui!
‎Să mergem!
‎Capitolul 22.
‎Partea a doua.
‎BAZAT PE ROMANUL DE ANTHONY DOERR
‎TOATĂ LUMINA PE CARE NU O PUTEM VEDEA
‎CU PATRU ANI ÎN URMĂ
‎Surpriză!
‎Daniel?
‎Mătușă Manec, ea este fetița mea, Marie. ‎Cea despre care ți-am scris atât de des.
‎Încântată să vă cunosc, Madame Manec!
‎Iar eu sunt foarte încântată ‎să te cunosc pe tine!
‎- Intrați! ‎- Mulțumim!
‎- Mulțumesc! ‎- Iau eu asta.
‎Încă una.
‎Știu că unchiului Etienne nu-i plac ‎musafirii, dar iată-ne!
‎Fratele meu se va adapta. Haideți!
‎- Unde suntem? ‎- În bucătărie.
‎- El este aici? ‎- Sigur că este aici.
‎Este în pod, își meșterește radioul.
‎Etienne?
‎Unchiule Etienne!
‎Nu te aude. Poartă căști.
‎Ce fel de radio are?
‎Un radio foarte enervant, acaparator, ‎mereu pornit, care îi controlează mintea,
‎dar e mai bine așa ‎decât să se holbeze la ocean,
‎celălalt lucru pe care îl face.
‎Daniel!
‎Sper că-i spui în fiecare zi ‎cât de drăguță e!
‎Mătușă Manec, e oarbă, nu surdă.
‎Eu voi fi oglinda ei fermecată,
‎și voi fi cea care o va anunța ‎când nu va mai fi drăguță
‎și va începe să fie minunată.
‎Nu vreau să fiu nepoliticos,
‎dar suntem pe drum de trei zile,
‎supraviețuind cu buruieni și pâine veche.
‎- Și ouă furate și o mașină furată. ‎- Bine...
‎Eu am condus mașina.
‎Nu are nevoie de atâtea detalii.
‎Acum chiar trebuie să aflu ‎toate detaliile. Vino, stai jos!
‎Adăpostiți-vă!
‎Vedeți ceva?
‎- Era gaz? ‎- Ce-i asta?
‎Gaz!
‎Etienne!
‎Puneți-vă masca! Masca se află în trusă!
‎Etienne! Nu știu ce să fac. ‎Nu știu cum funcționează.
‎Bine.
‎În regulă!
‎Ia-ți nenorocita de mască...
‎Etienne!
‎Unchiule Etienne!
‎- Sunt eu, Daniel. ‎- Da! Sunt aici.
‎Pot să intru?
‎Ușa e încuiată. Așteaptă!
‎Știu că nu îți plac surprizele.
‎- Daniel! ‎- Da.
‎De când nu te-am văzut!
‎Pot să intru?
‎Nu.
‎Adică, nu cred că ți-ai dori.
‎Țin ferestrele închise ‎din cauza zgomotului.
‎Mă sperii foarte ușor.
‎Oricum, îmi imaginez ca aerul devine dens ‎în prezența mea.
‎Mie îmi miroase doar a liliac.
‎E apa mea de colonie. ‎Ultima mea extravaganță.
‎Cobor eu.
‎Ce asculți toată ziua?
‎Știi tu, lumea care vorbește singură ‎ca un țicnit furios.
‎Pentru ce e microfonul?
‎Unchiule Etienne, ‎e ilegal să faci transmisiuni radio.
‎- Se pedepsește cu moartea. ‎- Zău?
‎Nu prea citesc ziarele.
‎Stai...
‎Simt mirosul unei omlete legendare.
‎Ești privilegiat.
‎A pus rozmarin și cimbru.
‎Cred că nu pentru mine e privilegiul.
‎Nu am venit aici singur.
‎Așa...
‎Să-ți povestesc ‎despre fratele meu, Etienne.
‎Aud că-i plac radiourile.
‎Îți voi povesti despre el.
‎Știi, unchiul Etienne a fost ‎erou de război.
‎A câștigat multe medalii, ‎și pe toate le-a aruncat în ocean.
‎Oceanul pe care îl vezi pe geam.
‎Nu pot să văd oceanul, Madame Manec.
‎Doamne! Îmi pare rău!
‎Așadar, a fost erou de război...
‎Nu mai poate uita lucrurile ‎pe care le-a văzut în război.
‎Le vede când închide ochii,
‎mai ales când apar zgomote puternice ‎sau lucruri neașteptate.
‎Mașini sau țipete de pescăruși.
‎Așadar, de 20 de ani,
‎aproape din ziua ‎în care s-a întors de la război,
‎a stat aici, în această casă.
‎Nu merge nici măcar până la plajă?
‎Nu merge nici măcar până la plajă.
‎Ei bine, el spune că străbate lumea ‎prin cărțile lui,
‎dar rareori îl văd citind,
‎și prin radioul lui, ‎de lângă care rareori îl văd plecând.
‎Eu îi vorbesc despre aer curat și lumină,
‎- ...dar știi ce-mi spune, prostuțul? ‎- Ce?
‎El spune
‎că cea mai importantă lumină din lume este ‎toată lumina pe care nu o poți vedea.
‎Marie...
‎El este unchiul Etienne.
‎Etienne, ea este fetița mea, Marie.
‎Marie, ești bine?
‎Da.
‎Tatăl tău spune că ați avut o călătorie ‎foarte interesantă.
‎Îmi pare rău.
‎Nu am auzit. Puteți să repetați?
‎Tatăl tău spune ‎că ați avut o călătorie interesantă.
‎A fost foarte interesantă.
‎Aveți radio?
‎Da.
‎Faceți transmisiuni cu el?
‎Etienne, sunt foarte flămânzi! ‎Taie niște pâine!
‎Bine ai venit, Marie!
‎Pâine, Etienne!
‎Ești bine?
‎Micul-dejun este servit. Mâncați!
‎Mirosul de „în sfârșit, acasă”, ‎Marie! Mănâncă!
‎E în regulă, Henri. E cu mine.
‎Mută asta!
‎Stai departe de cuptor, germane!
‎Vă plac cuptoarele la voi în țară, ‎nu-i așa?
‎Urmează alte raiduri diseară. ‎Avem multe de făcut.
‎Poate ar trebui să dormi puțin.
‎- Și tu ce faci? ‎- Eu voi interoga prizonierul.
‎Când ți-am subliniat faptul ‎că ți-ai împușcat comandatul,
‎ai spus că e poveste lungă.
‎Ai spus că te interesează ‎numele fetei din casă.
‎Marie. E un nume frumos.
‎De ce ești interesat de ea?
‎Aceeași poveste lungă.
‎Ai localizat transmițătorul ‎de pe care emite.
‎Unde scurte 13.10.
‎Ce-i cu asta?
‎Când eram copil, frecvența asta era ‎singura mea speranță.
‎Undele scurte 13.10...
‎erau evadarea mea.
‎Refugiul meu.
‎Nu cred că ați putea înțelege vreodată.
‎Explică-mi!
‎Bombardierele apar abia la apus.
‎Întotdeauna m-au interesat radiourile.
‎Când eram mic, interesul meu m-a băgat ‎în multe buclucuri.
‎Ce buclucuri?
‎INSTITUTUL NAȚIONAL POLITIC DE EDUCAȚIE ‎MAI 1942
‎Nu gândiți!
‎Nu vă opriți să gândiți!
‎Ați primit un ordin ‎și îl veți executa cu entuziasm!
‎Gândirea distruge acțiunea!
‎Friedrich Nietzsche spune ‎că nu ni se cere să ne cântărim acțiunile.
‎Trebuie doar să le executăm!
‎Tatăl tău este ‎Führer-ul, ‎iar el îți spune să sari!
‎Sari!
‎Haide!
‎Hai!
‎Ce este durerea? Durerea nu este nimic!
‎Nu vă opriți!
‎În fiecare cutie,
‎veți găsi toate componentele ‎unui radiotransmițător simplu.
‎Aveți o oră la dispoziție ‎să construiți un radio funcțional,
‎începând de acum.
‎Suntem vânători, nu pradă!
‎Leul nu are libertatea să devină miel!
‎Mișcă!
‎Cei puternici nu au libertatea ‎să devină slabi!
‎Ei îi devorează pe cei slabi!
‎Mișcă!
‎Mișcă-te!
‎Mozart, Vivaldi, Bach,
‎niciunul nu a făcut pentru ‎rasa umana câte a făcut Otto Grottingen,
‎inventatorul german ‎al radioului accesibil.
‎Însuși Goebbels a spus că, fără radio,
‎partidul nazist nu ar fi ajuns la putere.
‎Voi construiți o armă de război.
‎Cincizeci și trei de secunde.
‎Volkheimer, tu intri în pădure!
‎Mergi cât de departe poți în zece minute, ‎apoi pornește transmițătorul!
‎Du-te!
‎Începe!
‎Nu!
‎Pune-l înapoi!
‎Când vei opera pe frontul de est,
‎nu vei dispune tot timpul ‎de hârtie și creion pentru calcule.
‎Frontul de est? Nu sunt prea tânăr?
‎Germania are nevoie de genii.
‎Poftim, ia-l!
‎Scrie-ți calculele în noroi!
‎Volkheimer e la 1,2 kilometri
‎la sud-sud-est de acest punct.
‎Werner...
‎vârsta e doar un număr.
‎Genialitatea e un dar.
‎Apoi, am avansat repede.
‎M-am dus la transmisiuni
‎și, finalmente, am fost trimis ‎pe frontul de est.
‎Iar în est, ai vânat partizanii...
‎Ce s-a întâmplat după ce am ajuns acolo ‎e tot o poveste lungă.
‎Lucrurile pe care le-am văzut...
‎mă bântuie.
‎Ar trebui să mergi în pivniță.
‎Ceilalți vor reveni diseară ‎și va fi un proces.
‎Le voi spune că ai fost trimis pe front, ‎deși nu ai vrut.
‎Îi interesează doar ce-ai făcut ‎după ce ai devenit soldat.
‎Am făcut lucruri rele...
‎Multe lucruri rele.
‎Și eu am făcut lucruri rele.
‎Mulțumesc.
‎Nu mi-ați spus niciodată...
‎de ce vă interesează această fetiță oarbă
‎care v-a snopit în bătaie.
‎Nu e atât de mică.
‎Javra aia aproape că mi-a spart capul.
‎Are ceva ce nu-i aparține.
‎Pot să întreb ce anume?
‎Un diamant.
‎Probabil că e foarte valoros.
‎Mai valoros decât banii pentru mine.
‎Am fost diagnosticat în urmă cu trei ani.
‎Corpul meu se macină singur.
‎Cu fiecare zi, tot mai mult.
‎Și un diamant vă va vindeca?
‎Cred că da.
‎Îl caut de trei ani.
‎De trei ani nenorociți.
‎MUZEUL DE ISTORIE NATURALĂ ‎PARIS - MAI 1941
‎- Cine le-a luat? ‎- Habar nu am.
‎Mergeți la adresa asta!
‎Dacă găsiți femei și copii, împușcați-i
‎dacă el nu ajunge acasă în 30 de minute.
‎Nu!
‎Acum, ceasul e stăpânul tău.
‎Să o luăm de la capăt!
‎Dacă-mi spui adevărul,
‎vei ajunge acasă să-ți salvezi familia.
‎Cine a luat nestematele ‎care erau în acest seif?
‎Îl cheamă Daniel.
‎Daniel LeBlanc.
‎Lăcătuș-șef al muzeului. Doamne, iartă-mă!
‎Unde s-a dus?
‎Jur că nu știu! Nu mi-a spus.
‎Dar nestematele pe care le căutați
‎au plecat spre Geneva.
‎Sunt ascunse în capul unui dinozaur.
‎Dacă îi informați pe soldații ‎de la punctul de control
‎aflat la perimetrul orașului,
‎toate nestematele vă vor aparține.
‎Acum, pot pleca acasă?
‎Vă rog!
‎Conform arhivelor,
‎în seif era depozitată o anumită piatră,
‎mai valoroasă ‎decât toate celelalte la un loc.
‎Se numea Marea de Flăcări.
‎Era ținută aici, nu?
‎Da, nu a fost expusă niciodată.
‎Există o superstiție.
‎Un blestem.
‎Acest Daniel LeBlanc a atins-o cumva ‎cu propriile mâini?
‎El nu crede în blesteme. ‎Amândoi suntem oameni de știință.
‎Am fost singurii care au atins piatra.
‎- Doar el și cu tine. ‎- Vă rog!
‎Lăsați-mă să plec acasă!
‎- Era singur când a luat bijuteria? ‎- Da.
‎Nu. Era cu fiica lui.
‎Cu o femeie?
‎Cu o fată.
‎E oarbă.
‎Are o fiică oarbă?
‎Atunci, probabil că Daniel LeBlanc, ‎om de știință,
‎ar trebui să-și schimbe părerea ‎despre superstiție.
‎Unde s-au dus Daniel LeBlanc ‎și fetița lui oarbă și blestemată?
‎V-am spus că nu știu. Jur că nu știu! ‎Jur pe ce-am mai scump!
‎Jur pe viața copiilor mei! ‎Nu știu unde a plecat, domnule!
‎Știi care este blestemul Mării de Flăcări?
‎Vă rog! Îmi ia cel puțin 15 minute ‎să ajung acasă!
‎Vă rog, lăsați-mă să plec!
‎Cei care o dețin trăiesc o veșnicie.
‎Vă rog, dle...
‎Dar celor dragi lor li se întâmplă ‎necazuri teribile.
‎Ar fi trebuit ca măcar să porți mănuși.
‎Nu! Încă mai am timp să ajung acasă!
‎Vă rog, lăsați-mă să-mi salvez familia!
‎Am găsit capul de dinozaur.
‎Dar Marea de Flăcări nu era acolo.
‎Credeți că e la fata oarbă?
‎Știți, când vor veni americanii,
‎oamenii mă vor târî în stradă ‎ca pe o trădătoare
‎deoarece m-am culcat cu germanii.
‎Mă vor rade în cap, ‎mă vor acoperi cu smoală,
‎iar apoi vor arunca în mine ‎cu perne pline de puf.
‎Apoi, mă vor spânzura.
‎Toți ne vom înfrunta soarta ‎când vor sosi americanii.
‎Puteți să mă scoateți din oraș?
‎De ce aș face asta?
‎Pentru că știu unde locuiește fata oarbă.
‎Așa se încheie capitolul 22, partea a doua ‎din ‎Douăzeci de mii de leghe sub mări.
‎Tati, dacă mă asculți,
‎era să fiu ucisă aseară ‎din cauza unei pietre.
‎Caut Marea de Flăcări! Unde este?
‎Nu știu cât timp mai am ‎înainte să mă găsească iar acel german.
‎Dar, până atunci, voi rămâne aici,
‎unde a început totul.
‎După toate bombele,
‎tot fumul...
‎încă mai miroase a liliac.
‎Aici sunt cinci trepte.
‎Fac la stânga.
‎Te las să intri ‎doar pentru că nu poți vedea dezordinea
‎și nu mă vei judeca.
‎Liliac?
‎Acest miros îmi amintește ‎de vremuri mai fericite,
‎când eram tânăr și destul de spilcuit.
‎- Știi ce este un spilcuit? ‎- Nu.
‎Bun! Acum, așază-te acolo!
‎Bine.
‎Bun! Acum, ești așezată ‎în fața radioului meu.
‎Dacă îl pornesc...
‎Acesta este un receptor,
‎iar acel buton mă poate purta ‎în jurul lumii în câteva secunde.
‎Într-un moment sunt în Africa,
‎apoi, în Cuba, apoi, în Australia,
‎și-apoi s-a terminat bateria
‎și trebuie să merg în pivniță ‎să iau una nouă.
‎Pentru ce este microfonul?
‎Microfonul este conectat ‎la acesta, transmițătorul,
‎iar eu îl folosesc uneori ‎să-mi adaug vocea tumultului de voci.
‎Ce spui atunci când vorbești?
‎Spun: „Nu-i așa că lumea e ‎un loc minunat?”
‎Și apoi, întrebi:
‎„Și atunci, de ce o distrugem?”
‎Nu asta spui?
‎Uneori, când vorbesc, ‎cuvintele se cern singure.
‎Etienne...
‎Pot să-ți spun doar Etienne?
‎Pentru că „străunchiule Etienne” ‎te face să pari un soi de împărat.
‎Sunt un împărat, însă doar în acest pod.
‎Etienne, simt că te cunosc deja, ‎doar că nu cu acest nume.
‎Marie, ar trebui să pleci.
‎Tatăl tău a spus că vrea ‎să te ducă la ocean.
‎- Ce-ar fi să ne însoțești? ‎- Nu.
‎De ce?
‎Pentru că vezi lucruri ‎care nu sunt reale, nu-i așa?
‎Pe care nu le poți uita.
‎Marie, te așteaptă tata.
‎Când te-am auzit vorbind la parter, ‎am fost sigură că-ți cunosc vocea.
‎Aproape toată viața mea, ‎am ascultat transmisiunile unui bărbat
‎care își spune „profesorul”, ‎pe undele scurte 13.10.
‎Tu ești profesorul.
‎Ei, asta-i absurd!
‎Arăt eu ca un profesor?
‎Nu știu cum arăți,
‎dar recunosc vocile ‎ca și cum ar fi chipuri.
‎Ești profesorul.
‎Nu am fost niciodată convins ‎că mă ascultă cineva.
‎Întotdeauna te ascultam.
‎Cred că mulți te ascultam.
‎Păi...
‎profesorul a dispărut. L-am expediat
‎și îmi folosesc radioul ‎la lucruri mai importante.
‎Ce poate fi mai important ‎decât tot ce ne povesteai?
‎Marie, ascultă!
‎Nu trebuie să spui nimănui, înțelegi?
‎Da.
‎Tatăl tău te așteaptă.
‎Poftim!
‎Mulțumesc.
‎- Ai grijă pe scări! ‎- Știu.
‎- Sunt cinci trepte. ‎- De fapt, sunt șase.
‎La stânga.
‎Ce părere ai despre ocean?
‎Sună ca respirația cuiva care doarme.
‎Întotdeauna l-am asemuit cu lumea ‎care își trage sufletul, iar și iar.
‎Își trage sufletul.
‎Îmi place asta!
‎S-ar putea să fim nevoiți ‎să stăm aici o vreme. E în regulă?
‎- E foarte bine. ‎- Bun!
‎Madame Manec a spus ‎că unchiul Etienne a fost erou de război,
‎dar mie nu mi se pare erou de război.
‎Ei bine, dacă încui un tigru ‎într-o cutie de metal,
‎va arăta ca o cutie de metal.
‎Mă gândesc să încep cu drumul de pe coastă ‎și să închei cu piața centrală.
‎Ce să începi?
‎Voi construi macheta orașului ‎ca s-o explorezi cu degetele.
‎Altfel, vei fi blocată în casă.
‎Vei deveni ca unchiul Etienne.
‎Când voi fi învățat macheta,
‎îl voi scoate afară. Eu însămi ‎îi voi conduce prin oraș. Vei vedea!
‎Cu siguranță, ‎dar acum trebuie să mă apuc de treabă.
‎Da, așa.
‎Cum Dumnezeu intenționezi ‎să măsori întregul oraș?
‎Pas cu pas.
‎Cică eu sunt nebun.
‎...312, 313, 314,
‎315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
‎322, 323, 324.
‎Aici e lemnul. Bun, o să-l ții aici.
‎Trebuie să-l șlefuim. Așa!
‎Nu mai vreau cafea, unchiule! ‎Imediat termin.
‎Nu, e pentru mine,
‎și e coniac.
‎Așadar, ai terminat ‎cu măsuratul străzilor, corect?
‎Aproape. De ce?
‎Madame Manec a fost la măcelărie.
‎I-a auzit pe oameni vorbind ‎despre omul care își numără pașii.
‎E un oraș mic, Daniel.
‎Și ce-i cu asta?
‎Altă femeie șoptea ‎că bărbatul avea accent parizian,
‎iar a treia spunea că a auzit
‎că misteriosul bărbat din Paris ‎a venit să ajute Rezistența.
‎Și măsura orașul ‎pentru bombardierele americane.
‎Ar fi bine s-o iei pe Marie ‎și să o duci jos.
‎A sosit Gestapo.
‎- La naiba! ‎- Nu, nicio grijă.
‎Dacă veneau pentru radio, ar fi fost 100.
‎Doar verifică zvonul ‎despre omul bizar din Paris.
‎Spune-le adevărul! ‎Arată-le actele și vei fi bine.
‎Nu ai făcut nimic greșit.
‎Nu-i așa, Daniel?
‎Etienne, nu ți-am spus chiar tot.
‎Ce anume?
‎E mai bine ca unele secrete ‎să rămână îngropate.
‎Nu mă aștept să înțelegi.
‎Nu ești singurul care are secrete.
‎Mai bine deschizi ușa înainte să o spargă.
‎Știi ce să nu pomenești.
‎Nu pomeni muzeul, ‎nu pomeni radioul, microfonul.
‎Știu! Nu trebuie să părem speriați.
‎Așa este.
‎- Pentru că nu ne temem. ‎- Așa e.
‎Aceasta este fata, iar el este tatăl ei.
‎Ești oarbă?
‎Da, domnule.
‎- Hei! ‎- E în regulă!
‎Prietenii noștri vor ‎să confirme afecțiunea lui Marie.
‎- Ce țin în mână? ‎- Nu știu, domnule!
‎Tăticul tău a fost văzut ‎măsurând străzile și trotuarele.
‎- Da, domnule. ‎- „Da, domnule.” E simpatică.
‎Ca și când ar face o hartă ‎pentru oamenii care ar plănui să vină.
‎Construiesc o machetă a orașului
‎pentru ca fiica mea să învețe străzile.
‎E adevărat ce spune tatăl tău?
‎Da, domnule. Și când locuiam ‎în Paris mi-a construit o machetă.
‎Unu...
‎doi...
‎doi ochi frumoși.
‎Și niciunul nu vede.
‎Prima parte s-a confirmat.
‎Acum, arată-mi macheta!
‎Marie!
‎- Ați venit din Paris? ‎- Da.
‎Cu ce vă ocupați acolo?
‎Eram tâmplar, după cum se vede.
‎De ce ați venit aici?
‎Ca să o scot pe fiica mea din oraș, ‎să respire aer curat.
‎Cum vă numiți?
‎Claude. Claude Dugarry.
‎Arătați-mi actele, domnule Dugarry!
‎Acum!
‎Voi trimite actele la Paris, ‎pentru verificare.
‎Aveți un mare talent.
‎Și un teribil necaz.
‎Nu este un necaz, ci o binecuvântare.
‎Nu pot să cred! Tocmai le-ai dat ‎celor de la Gestapo acte false!
‎Sunt foarte bune.
‎Mi le-a făcut șeful de la restaurarea ‎operelor de artă din muzeu.
‎Oare de ce nu-s pe deplin convins?
‎Pregătiți-vă pentru cină! ‎Trebuie să discutăm cu Madame Manec.
‎Așadar, Etienne, cât de multe știe?
‎Despre ce?
‎- O duc pe Marie la culcare. ‎- Nu vreau să merg la culcare!
‎- Marie... ‎- Există un secret.
‎Aud asta în vocile voastre.
‎De-asta trebuie să mergi la culcare.
‎Marie, te rog!
‎Vino!
‎Din moment ce acum locuiești aici,
‎poate că e mai bine să afli adevărul.
‎În Saint-Malo există o organizație.
‎Anumiți oameni din oraș îmi aduc mie ‎anumite informații
‎cu privire la mișcările de trupe, trenuri, ‎navele ce intră și ies din port,
‎- ...iar eu... ‎- Radioul!
‎Înainte să vină germanii, mi-am folosit ‎radioul pentru a propovădui pacea.
‎Acum, a devenit instrument de război.
‎Unul foarte valoros.
‎Am transmis informațiile la Londra, ‎prin mesaje cifrate.
‎Dacă e nevoie, voi face tot ce îmi cereți.
‎Acum, avem nevoie să nu mai atragi atenția ‎asupra acestei case.
‎Ai înțeles?
‎Deci...
‎tigrul încă mai patrulează ‎în cutia lui de metal.
‎Vive la France!
‎- Parcă am fi sub ocean. ‎- Da. Pe vremuri, veneam în vacanță,
‎și coboram în grota fortăreței ‎să culeg stridii.
‎Etienne era aici când erai copil?
‎Desigur, era un bărbat tânăr.
‎- Poftim, ține asta! ‎- Da.
‎Era înainte să-l schimbe războiul.
‎Da, înainte de asta.
‎Ce-i asta?
‎Asta este cea mai proaspătă stridie ‎din câte ai mâncat.
‎Chiar mai bună ca cele din Paris!
‎Cum era? Etienne, vreau să zic.
‎Se parfuma
‎și plimba fetele cu motocicleta.
‎Ele țipau. Asta-mi amintesc.
‎Era cu adevărat magnific.
‎Ce? A fost un val!
‎N-a fost niciun val. Tu ai fost.
‎Tu ai fost.
‎- Era un val gigantic. ‎- Unde sunt?
‎Unde sunt îngerașii?
‎După cum vezi, am sacrificat ‎o întreagă ținută pentru ele.
‎Servește-te!
‎Stridiile de la grota fortăreței erau ‎cele mai bune din lume.
‎Și așa au rămas!
‎Perfecte.
‎Au trecut 20 de ani, Daniel!
‎Dacă-ți plac atât de mult, de ce nu mergi ‎niciodată să le culegi singur?
‎- E doar o scurtă plimbare pe plajă. ‎- Marie, te rog!
‎Dacă nu mai pui întrebări, ‎devine ceva normal.
‎Poate că ne vei însoți data viitoare.
‎După ce învăț străzile, ‎te duc eu însămi acolo.
‎Regret, fiica mea poate fi foarte directă.
‎Marie...
‎Cred că știi motivul pentru care nu ies.
‎Dar nu este un motiv rațional.
‎Trecutul s-a dus și e îngropat.
‎Credeam că tu crezi în știință.
‎- Te rog, oprește-te! ‎- Nu, Daniel. E în regulă.
‎Marie, ce-ar fi să-ți imaginezi că eu sunt ‎ca una dintre aceste stridii?
‎Sunt blocat în cochilie.
‎Dar tu nu ești o stridie, Etienne.
‎Cine-a mai auzit de o stridie ‎ce miroase a liliac
‎și conduce o motocicletă ‎cu fete care țipă?
‎Gata! Ai reușit! L-ai supărat foarte tare.
‎Cineva trebuie s-o facă.
‎- Marie... ‎- Da?
‎Nu înceta să-mi ceri să vin cu tine!
‎Iar, într-o zi, dacă îmi ceri tu, ‎s-ar putea să vin.
‎Bine.
‎Atunci, ne-am înțeles.
‎Da.
‎Nu!
‎Nu mai mâncați! ‎Nu vor mai rămâne și pentru Madame Manec.
‎Da, ai dreptate. ‎Probabil că nu ar trebui să mai mâncăm.
‎Vă aud.
‎- E doar cochilia! ‎- Sunt oarbă. Auzul meu e excelent.
‎- Bine. ‎- Mulțumesc foarte mult.
‎Daniel, foarte curând,
‎vei cunoaște Comitetul de informații ‎al Rezistenței din Saint-Malo.
‎Ne știți secretele. ‎E timpul să le aflăm pe ale voastre.
‎Să nu plece Marie?
‎Marie s-a dovedit mai isteață ‎decât noi doi.
‎Ar trebui să rămână.
‎Venim cu pateuri! Și gustări!
‎Bună ziua!
‎Mătușă Manec, iartă-mă, te rog!
‎Vom începe imediat o ședință delicată.
‎Într-adevăr, vom începe.
‎Voi sunteți Rezistența?
‎Ce băiat isteț!
‎Dă-mi voie să-ți prezint Clubul bătrânelor ‎din Rezistența din Saint-Malo!
‎Dragă, femeile țin secrete ‎mult mai bine decât bărbații.
‎Ele monitorizează mișcările de trupe
‎și navele care intră și ies din port.
‎Cumpărăm pește de pe zidurile portului. ‎Trei bătrânele. Nu ne suspectează nimeni.
‎Listele de cumpărături conțin ‎numele torpiloarelor.
‎Ducem cafele tinerilor soldați germani,
‎iar ei ne vorbesc ca unor mame.
‎Ne spun tot.
‎E genial!
‎Sora mea m-a convins să devin membrul
‎- ...onorific al comitetului. ‎- A fost erou în tranșee.
‎Ce-i mai simplu ‎decât să fii erou în propriul pod?
‎Iar Etienne ne spune că avem o problemă.
‎Da.
‎La muzeul din Paris, unde lucram,
‎am expediat toate pietrele prețioase ‎la Geneva,
‎înainte să le înhațe germanii.
‎Bravo!
‎Dar sunt sigur că numele meu ‎e pe vreo listă.
‎Daniel a prezentat Gestapo-ului ‎acte false.
‎Îmi spune că sunt foarte bune.
‎Dar totuși, sunt un bărbat din Paris ‎cu o fiică oarbă.
‎Poate că germanii vor fi prea ocupați ‎să facă astfel de conexiuni.
‎Germanii sunt germani.
‎Va fi alocată o unitate ‎pentru recuperarea pietrelor prețioase.
‎Oricum, de fapt, nu pe mine mă caută.
‎Ci ceva ce e la mine.
‎O anumită nestemată.
‎Cea mai celebră din Franța.
‎Cea despre care se scria ‎că poartă un blestem cumplit?
‎Tipul de piatră care atrage oameni nebuni.
‎E aici? În această casă?
‎Da, nu am avut de ales.
‎Dacă aș fi știut cu ce vă ocupați aici,
‎nu v-aș fi adus un astfel de necaz.
‎Dacă vreți să plecăm, vom pleca.
‎În timp de război, Daniel...
‎prioritățile se schimbă.
‎Faci parte din familie, avem ‎același sânge, iar sângele apă nu se face.
‎Dar în acest moment ‎avem o datorie față de Franța,
‎ceea ce înseamnă că trebuie ‎să inducem în eroare germanii.
‎Nu avem timp de pierdut.
‎Bilet de întors la Paris, niște bani ‎și o adresă unde vei fi în siguranță.
‎Marie, nu-ți face griji!
‎De ce mi-aș face?
‎Marie, tatăl tău se va întoarce. ‎Avem un plan.
‎Ce plan?
‎Deja le-am cerut prietenilor noștri ‎din Rezistența din Paris
‎să dea de știre, prin informatori,
‎că Daniel LeBlanc a fost văzut la Paris.
‎Mâine...
‎voi fi fotografiat într-o cafenea, ‎citind ziarul zilei.
‎Apoi, le vor da germanilor o adresă.
‎Dar, când vor ajunge la acea adresă...
‎vor găsi lucrurile mele ‎și câteva de-ale tale.
‎Le-am pus în valiză.
‎Le voi lăsa în apartament, ‎ca să le găsească,
‎apoi voi fi văzut și fotografiat ‎în Bordeaux.
‎Bordeaux?
‎- E doar la trei ore cu trenul. ‎- Doar pentru o zi.
‎În Bordeaux, prietenii noștri vor anunța
‎că un bărbat și fiica sa oarbă ‎au fost strecurați în Spania.
‎Iar plata s-a făcut cu un diamant uriaș
‎care a fost și el strecurat în Spania.
‎- Dacă planul funcționează... ‎- Cum adică, „dacă”?
‎Dacă funcționează, ‎mă întorc peste șase zile.
‎De ce nu duci ‎nestemata blestemată la Paris,
‎ca s-o găsească germanii, ‎și atunci poate că vor opri căutările?
‎Pentru că germanii sunt dușmanii noștri, ‎iar piatra nu le aparține.
‎Ea aparține Franței, ‎iar noi suntem cetățenii Franței.
‎Nu putem să cedăm acestor monștri ‎cea mai prețioasă nestemată a națiunii.
‎Trebuie să plec pentru a-i induce ‎în eroare, pentru siguranța ta.
‎Marie, trebuie să prind trenul.
‎Etienne te va lăsa să folosești radioul.
‎Vorbește-mi și, oriunde aș fi, ‎voi asculta și voi fi alături de tine.
‎Așa voi face.
‎Voi continua să-ți vorbesc, ‎oricât de mult ai lipsi.
‎Și voi fi alături de tine.
‎Tati, încă sunt alături de tine. ‎Încă mai vorbesc cu tine.
‎Știu că mă poți auzi.
‎Aștepți să vină americanii ‎și-atunci te vei întoarce acasă.
‎Știu asta.
‎Noapte bună, tati!
‎Te iubesc!
‎E timpul!
‎Credeam că vei încerca să evadezi.
‎Am rămas pentru că am încredere în dv.
‎De ce ai avea încredere?
‎Ieri, am fost sigur ‎că v-am recunoscut vocea.
‎Apoi, mi-am dat seama...
‎că o cunoașteți pe fata ‎care transmite acum pe 13.10.
‎Cunoașteți casa.
‎Dv. sunteți!
‎Sunteți profesorul.
‎Sunt soldat. Tu ești soldat. ‎Trecutul nu mai contează.
‎Stai jos!
‎Așadar?
‎E tânăr, e operator radio.
‎- Îl cheamă Werner... ‎- Nu ne pasă cum îl cheamă.
‎A fost luat din orfelinat ‎împotriva voinței lui
‎și dus la comunicații.
‎Câți bărbați, femei și copii ai ucis?
‎Treaba mea era să localizez radiourile ‎care transmiteau mesaje.
‎Și când radiourile erau localizate?
‎Dă-ne o estimare brută!
‎Câți bărbați, femei și copii ai ucis?
‎Ați spus că pot să-mi termin povestea.
‎Vreau să explic cum a fost.
‎Știm ce s-a întâmplat!
‎Camarazii noștri ‎din Normandia și Belgia ne-au spus.
‎Oricine era găsit cu radio era executat ‎de membrii regimentului tău.
‎Familiile erau executate împreună cu ei. ‎Vecinii lor erau executați.
‎Bărbați, femei, copii executați!
‎El trebuia doar să localizeze frecvențele.
‎- Profesore, vă rog... ‎- Profesore?
‎Nu ne interesează ‎ce ai de spus, germanule!
‎Nu avem nici capacitatea ‎de a ține prizonieri!
‎Aș avea eu grijă de el.
‎Nu e copilul tău!
‎- Grijă? ‎- Mi-aș asuma răspunderea.
‎De ce să faci una ca asta?
‎- Verdictul e simplu! Sentința e moartea! ‎- Nu înțelegeți!
‎- Cine îndeplinește sentința? ‎- Eu! Îl împușc cu mâna mea!
‎- Nu, Jaqueline! ‎- Etienne, du-te acasă!
‎Asta n-a fost bombă de avion.
‎Nu. A fost artileria.
‎Artileria americană.
‎Americanii au ajuns la porți!
‎- Tati, o să fim liberi! În sfârșit! ‎- Sunt americanii!
‎- Etienne, mișcă! ‎- El e bun!
‎El e dușmanul! La o parte!
‎La o parte, Etienne!
‎Etienne, acum!
‎Nu! Mi-am irosit jumătate din viață ‎ascunzându-mă de fricile mele.
‎Tu trebuie să fii neînfricat!
‎Etienne, nu mai repet!
‎- La o parte, Etienne! ‎- Băiete...
‎- Etienne! ‎- Eu sunt profesorul.
‎Marie?
‎Nu mai repet!
‎Știu că ești acolo, Marie!
‎Ascultă-mă, ca pe vremuri!
‎La o parte!
‎Nu există scăpare!
‎Fugi!
‎Subtitrarea: Meda Gaborean