12 СЕРПНЯ 1944 Р.
Пфеннігу.
Ходімо.
Отже...
ти підеш уперед.
Якщо в неї є спільники, ти помреш перший.
Якщо ж вона сама, тобі випаде честь убити її.
Бери.
Бери!
Я без вагань
віддам наказ, щоб твою сестру віддали на поталу есесівським псам...
після того, як із нею покінчать кінологи.
Іди.
Іди!
Ось так.
Стояти!
- Марі! - Вона в безпеці. Чесно.
Ти щойно застрелив свого командира.
Це довга історія.
Марі! Не хвилюйся. Усе добре!
Замок на дверях зламаний!
Доведеться замкнути засуви зсередини.
Американці вже близько. Відлік іде на дні.
Твої трансляції допомагають скеровувати бомби.
Побудь сильною ще трішки.
Торкнешся дверей на рівні засуву, там будуть вказівки.
Наші союзники зроблять решту.
Допоможи мені.
Ми залишимо тіла тут?
У мене є друзі, які збирають сміття.
Вони заберуть авто й згодують тіла чайкам.
Добре.
То її звати Марі.
Я не хочу, щоб її ім'я промовляла німецька морда.
Я не знаю, хто ти,
але хочу почути твою довгу історію.
Зніми піджак.
Ти підеш зі мною.
Марі! Я зачиняю вхідні двері! Спустися і замкни їх.
Ходімо.
Глава 22.
Частина друга.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
ЧОТИРИ РОКИ ПЕРЕД ТИМ
Сюрприз!
Даніелю, це ти?
Тітко Манек, це моя донечка Марі. Та, про яку я так часто писав.
Рада знайомству, мадам Манек.
Я теж рада.
- Заходьте. - Дякую.
- Я візьму.
Ще одна.
Я знаю, що дядько Етьєн не любить гостей, але ми тут.
Мій брат звикне. Заходьте!
- Де ми? - На кухні.
- Він тут? - Авжеж.
На горищі, грається своїм радіоприймачем.
Етьєне!
Дядьку Етьєне!
Він тебе не почує. Він у навушниках.
Який у нього радіоприлад?
Дуже набридливий, цілодобово контролює його думки,
але це краще, ніж коли він витріщається на океан.
А це його друге захоплення.
Даніелю.
Маю надію, ти їй щодня кажеш, яка вона гарненька.
Тітко Манек, вона сліпа, а не глуха.
Я буду її чарівним дзеркальцем,
і саме я скажу їй, коли вона вже не буде гарненькою,
а стане красунею.
Тітко Манек, не хочу здатися грубим,
але ми в дорозі останні три дні,
і в нас була лише трава й черствий хліб.
- І крадені яйця, і крадене авто. - Ну...
Я була за кермом.
Можна без деталей?
Тепер я мушу почути деталі! Сідайте!
В укриття!
Щось видно?
- Це газ? - Що це?
Газ!
Етьєне!
Одягніть маски! Маски в ранці!
Етьєне! Я не знаю, що робити. Я не знаю, як одягати.
Гаразд.
Так добре!
Одягни кляту маску...
Етьєне!
Дядьку Етьєне!
- Це я! Даніель! - Так! Я тут.
Можна увійти?
Двері замкнені. Зачекай.
Я знаю, що ти не любиш сюрпризів.
- Даніелю. - Так.
Ми так давно не бачилися.
Можна зайти?
Ні.
Тобто не думаю, що тобі буде цікаво.
Я не відчиняю вікон через галас.
Я легко лякаюся.
Та й повітря тут просякнуте мною.
Я відчуваю лише запах бузку.
Одеколон. Моя остання примха.
Зараз спущуся.
Що ти цілими днями слухаєш?
Як світ бурмоче сам до себе, наче сердитий безумець.
А для чого мікрофон?
Дядьку Етьєне, радіотрансляції незаконні.
- За це карають смертю. - Серйозно?
Я не читаю газет.
Чекай...
відчуваю запах легендарного омлету.
На твою честь.
Вона додала розмарин і чебрець.
Гадаю, не на мою честь.
Я приїхав сюди не сам.
Отже...
Дозволь розповісти про мого брата, Етьєна.
Я чула, що він любить радіо.
Я тобі про нього розповім.
Дядько Етьєн — герой війни.
Він отримав багато медалей і всі викинув в океан.
Океан, який ти бачиш за вікном.
Я не бачу океану, мадам Манек.
Господи. Пробач.
То він герой війни...
Те, що він побачив на війні, він уже не здатен не бачити.
Він бачить це, коли заплющує очі,
особливо коли раптом здіймається галас.
Машини чи крик чайок.
Уже 20 років,
майже з того самого дня, як він повернувся з війни,
він не виходить із дому.
Він навіть на пляж не ходить?
Він навіть на пляж не ходить.
Каже, що мандрує світом завдяки книгам,
хоч я рідко бачу, щоб він читав,
і завдяки радіоприймачу, від якого він не відходить.
Я кажу йому про свіже повітря і світло.
- І що відповідає старий дурень? - Що?
Він каже,
що найважливіше світло у світі — те, якого ми не бачимо.
Марі...
це мій дядько Етьєн.
Етьєне, це моя донечка, Марі.
Марі, з тобою все добре?
Так.
Твій батько казав, що у вас була цікава мандрівка.
Пробачте.
Я не почула. Можете повторити?
Твій батько казав, що у вас була цікава мандрівка.
Дуже цікава мандрівка.
У вас є радіоприймач?
Так.
Ви ведете трансляції?
Етьєне, вони дуже голодні. Наріж хліба.
Вітаю, Марі.
Хліб, Етьєне.
Усе добре?
Сніданок подано. Їжте!
Нарешті запах дому, Марі. Їж.
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
Усе гаразд, Генрі. Він зі мною.
Посунь.
Не підходь до печі, німцю.
Ви там у себе любите печі, так?
Уночі знову бомбитимуть. У нас багато роботи.
Краще поспи.
- А ти? - Я допитаю в'язня.
Коли я зауважив, що ти застрелив командира,
ти сказав, що це довга історія.
Сказав, що тебе зацікавило ім'я дівчини в домі.
Марі. Гарне ім'я.
Чому вона тебе цікавить?
Та сама довга історія.
Ти відстежив передавач, з якого вона веде трансляції.
Коротка хвиля 13.10.
І що?
У дитинстві коротка хвиля 13.10 була моєю єдиною надією.
Коротка хвиля 13.10...
була моєю втечею.
Моїм прихистком.
Не думаю, що ви зрозумієте.
А ти спробуй.
Бомбардувальників не буде до заходу сонця.
Мене завжди цікавили радіоприймачі.
І коли я був молодшим, це зацікавлення завдало мені клопоту.
Якого клопоту?
НАЦІОНАЛ-ПОЛІТИЧНИЙ ІНСТИТУТ ТРАВЕНЬ 1942 Р.
Не думайте!
Не зупиняйтеся, щоб подумати!
Вам віддали наказ, і ви радісно його виконуєте!
Думки руйнують дії!
Фрідріх Ніцше казав, що ми не мусимо замислюватися про дії!
Треба просто діяти!
Ваш батько — фюрер, і він каже вам стрибати!
Стрибай!
Ну ж бо!
Вставай.
Що таке біль? Біль — це ніщо!
Не зупиняйтеся!
У кожній коробці
ви знайдете складові простого радіоприладу.
У вас є одна година, щоб змайструвати робочий радіоприлад.
Починайте.
Ми мисливці, а не здобич!
Лев не може стати ягням!
Швидко!
Сильні не можуть бути слабкими!
Сильні нищать слабких!
Рухайся!
Швидко!
Моцарт, Вівальді, Бах —
ніхто з них не зробив стільки для людей, як Отто Ґроттінґен,
німецький винахідник доступного радіоприймача.
Сам Ґеббельс казав: «Без радіо
партія нацистів ніколи б не прийшла до влади».
Те, що ви майструєте, — це зброя на війні.
П'ятдесят три секунди.
Фолькгаймере, іди в ліс.
Якомога далі, а за десять хвилин увімкни прилад.
Іди.
Починай.
Ні.
Поклади назад.
Коли працюватимеш на Східному фронті,
не завжди матимеш папір і олівець, щоб записати розрахунки.
Східний фронт? А я не замолодий?
Німеччині потрібні генії.
Візьми.
Запиши розрахунки в болоті.
Фолькгаймер за 1,2 кілометра
на південно-південний схід звідси.
Вернере...
вік — це лише число.
Геніальність — це дар.
Відтоді я вчився за прискореною програмою.
Я приєднався до зв'язківців,
і зрештою мене відіслали на Східний фронт.
І на сході ти відстежував партизанів...
Що відбувалося після мого прибуття на фронт — теж довга історія.
Те, що я бачив...
мене переслідує.
Спустися в підвал.
Інші прийдуть уночі, і буде суд.
Я поясню їм, що тебе відіслали на фронт проти твоєї волі.
Їх цікавитиме лише те, що ти робив, коли став солдатом.
Я робив погані речі...
Багато поганих речей.
Я теж робив погані речі.
Дякую.
Ти не пояснив...
чому тебе цікавить та маленька сліпа дівчинка,
яка тебе так побила.
Вона не така вже й маленька.
Те стерво мало мені череп не розтрощило.
У неї є дещо, що їй не належить.
Можна спитати що?
Діамант.
Мабуть, дорогий.
Мене не гроші цікавлять.
Три роки тому мені поставили діагноз.
Моє тіло себе з'їдає.
Кожен день потроху.
А діамант тебе вилікує?
Я в це вірю.
Я три роки його шукав.
Три довбані роки.
МУЗЕЙ ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ ПАРИЖ — ТРАВЕНЬ 1941 Р.
- Хто їх забрав? - Гадки не маю.
Іди за цією адресою.
Якщо там є жінки й діти, застрель їх,
якщо він не повернеться додому за 30 хвилин.
Ні.
Час — твій господар.
Почнімо спочатку.
Якщо скажеш правду,
прийдеш додому вчасно, щоб врятувати сім'ю.
Хто забрав коштовності із цього сховища?
Його звати Даніель.
Даніель Леблан.
Майстер замків у музеї. Господи, пробач.
Куди він поїхав?
Присягаюся, я не знаю. Він не сказав.
Але коштовності, які ви шукаєте,
прямують до Женеви.
Вони сховані в голові динозавра.
І якщо ви повідомите солдатам на пункті пропуску
на околиці міста,
то всі коштовності, що були тут, стануть ваші.
Можна мені тепер додому?
Прошу.
Згідно з архівом,
у цьому сховищі був один особливий камінь,
який вартує більше, ніж усі інші разом узяті.
Називається Морем полум'я.
Його тримали тут?
Так, його ніколи не виставляли.
Існує забобон.
Прокляття.
Даніель Леблан торкався каменя руками?
Він не вірить у прокляття. Він науковець, як і я.
Лише ми мали справу з каменем.
- Лише він і ти. - Прошу.
Відпустіть мене додому.
- Він був сам, коли забирав коштовності? - Так.
Ні. Він був із дочкою.
Жінка?
Дівчинка.
Вона сліпа.
У нього є сліпа донька?
Тоді, мабуть, Даніелю Леблану, науковцю,
варто переглянути своє ставлення до забобонів.
Куди пішли Даніель Леблан і його проклята сліпа донька?
Я сказав, що не знаю. Присягаюся! Богом клянуся.
Присягаюся життям своїх дітей. Я не знаю, пане, куди він пішов!
Ти знаєш, у чому полягає прокляття Моря полум'я?
Прошу. Мені додому йти 15 хвилин.
Відпустіть мене!
Власник каменя живе вічно.
Прошу, сер...
Але дорогі йому люди зазнають нещасть.
Треба було бодай рукавиці вдягати.
Ні! Я ще можу встигнути додому!
Дозвольте мені врятувати сім'ю! Моя сім'я!
Ми знайшли голову динозавра.
Але Моря полум'я там не було.
Думаєш, він у сліпої дівчини?
Знаєш, коли прийдуть американці,
люди витягнуть мене на вулицю, як зрадницю,
бо я спала з німецькими солдатами.
Поголять мені голову, вимажуть дьогтем,
а потім кидатимуть у мене подушки з пір'ям.
Тоді мене повісять.
Ми всі зустрінемо свою долю, коли прийдуть американці.
Ти можеш вивести мене з міста?
Навіщо мені це?
Бо я знаю, де живе сліпа дівчинка.
Це кінець глави 22, частини другої книги «Двадцять тисяч льє під водою».
Тату, якщо ти слухаєш,
мене вчора мало не вбили через шматок каменю.
Я шукаю Море полум'я! Де камінь?
Я не знаю, скільки в мене часу, поки той німець мене знайде.
Але до тих пір я залишатимуся тут,
де все почалося.
Після всіх бомб,
усього диму...
я досі відчуваю запах бузку.
Тут п'ять сходинок.
Завертають ліворуч.
І я тебе сюди впустив лише тому, що ти не побачиш безладу
й не засуджуватимеш мене.
Бузок?
Запах бузку повертає мене у щасливіші часи,
коли я був молодим і трохи франтом.
- Ти знаєш, хто такий франт? - Ні.
Добре. Сідай тут.
Гаразд.
Ти сидиш перед моїм радіоприладом.
Зараз я ввімкну...
Це приймач,
а циферблат за лічені секунди перенесе мене довкола світу.
Однієї миті я в Африці,
наступної — на Кубі, тоді в Австралії
і, трясця, батарея розрядилася,
мушу йти в підвал по нову.
Для чого мікрофон?
Мікрофон під'єднаний до цього, до передавача,
і іноді з його допомогою я додаю свій голос до решти голосів.
І що ви говорите?
Я кажу: «Правда, світ прекрасний?»
А потім питаєте:
«Тоді чому ми його нищимо?»
Правда?
Іноді, коли я говорю, слова самі знаходяться.
Етьєне...
Можна називати тебе Етьєном?
Бо прадядько Етьєн звучить, наче переді мною імператор.
Я і є імператор, але лише на цьому горищі.
Етьєне, мені здається, я знаю тебе не лише за цим іменем.
Марі, тобі краще піти.
Твій батько хотів повести тебе до океану.
- Ти не підеш із нами? - Ні.
Чому ні?
Бо ти бачиш те, чого там немає, так?
Те, чого ти не можеш забути.
Марі, тато чекає.
Коли я почула, як ти говориш, я була впевнена, що впізнала цей голос.
Більшість свого життя я слухала трансляції чоловіка,
який називає себе професором, на короткій хвилі 13.10.
Ти професор.
Дурниці.
У мене вигляд професора?
Я не знаю, який ти на вигляд,
але я знаю голоси, для мене вони, як обличчя.
Ти професор.
Я не був певен, що хтось узагалі слухає.
Я завжди слухала.
Думаю, нас таких багато.
Що ж...
професор зник. Я його відклав.
Тепер використовую радіо для важливіших справ.
Що може бути важливішим за все, що ти нам казав?
Марі, послухай.
Нікому про це не кажи, чуєш?
Так.
Твій тато чекатиме.
Тримай.
Дякую.
- Обережно на сходах. - Я знаю.
- П'ять сходинок. - Власне, шість.
Ліворуч.
Що скажеш про океан?
Звучить, наче хтось дихає уві сні.
Мені завжди здавалося, що світу наче знову й знову перехоплює подих.
Перехоплює подих.
Мені подобається.
Нам, можливо, доведеться тут залишитися на якийсь час. Добре?
- Це ж чудово. - Гаразд.
Мадам Манек сказала, що дядько Етьєн був героєм війни,
але, як на мене, він не схожий на героя війни.
Якщо замкнути тигра в металевому ящику,
він буде схожий на ящик.
Я думаю почати з дороги біля узбережжя, а закінчити на міській площі.
Що почати?
Я збудую модель міста, щоб ти могла вивчити його пальцями.
Інакше застрягнеш у домі.
І станеш, як дядько Етьєн.
Коли я вивчу модель,
я виведу його назовні. Покажу йому місто. От побачиш.
І не сумніваюся, а тепер — до роботи.
Так, ось так.
Як ти виміряєш усе місто?
Крок за кроком.
А кажуть, я божевільний.
312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320, 321,
322, 323, 324.
Ось дерево. Потримай тут.
Треба відшліфувати. Ось так.
Не треба більше кави, дядьку Етьєне, я закінчую.
Ні, це для мене,
і це бренді.
То ти закінчив вимірювати вулиці, так?
Майже. А що?
Мадам Манек була в крамниці м'ясника.
Вона почула, як говорять про чоловіка, який рахує кроки.
Це маленьке містечко, Даніелю.
І що?
Ще одна жінка шепотіла, що в чоловіка паризький акцент,
а третя казала, що чула,
що таємничий чоловік із Парижа приїхав допомогти опору.
І вимірював місто для американських бомбардувальників.
Краще візьми Марі й відведи її вниз.
Тут гестапо.
- Чорт! - Ні, не хвилюйся.
Якби це було через радіо, їх було би чоловік сто.
Вони просто перевіряють чутки про дивака з Парижа.
Скажи їм правду. Покажи документи, і все буде добре.
Ти не зробив нічого поганого.
Правда, Даніелю?
Етьєне, є дещо, чого я тобі не казав.
Що саме?
Деякі таємниці мають залишатися в таємниці.
Я не чекаю твого розуміння.
Не лише в тебе є таємниці.
Краще відчини двері, поки не виламали.
Ти знаєш, про що мовчати, так?
Не згадуй про музей, не згадуй про радіо, мікрофон.
Знаю. Ми не маємо здатися переляканими.
Ні, не маємо.
- Бо ми не боїмося. - Ні.
Ось дівчина і її батько.
Ти сліпа?
Так, пане.
- Гей! - Усе гаразд.
Наші німецькі друзі просто хочуть перевірити стан Марі.
- Що я тримаю? - Я... я не знаю, пане.
Твій тато ходив по місту, вимірюючи вулиці й тротуари.
- Так, пане. - «Так, пане». Вона мила.
Вимірював, наче малював карту для тих, хто планує сюди приїхати.
Я будую модель міста,
щоб моя донька вивчила вулиці.
Твій тато правду каже?
Так, пане. І коли ми жили в Парижі, він теж збудував для мене модель.
Одне...
два...
обидва ока гарні.
І обидва не працюють.
Першу частину історії підтвердили.
Покажи, що ти змайстрував.
Марі.
- Ви приїхали з Парижа? - Так.
Що ти робив у Парижі?
Я був теслею, як бачите.
Навіщо ти приїхав сюди?
Щоб вивести доньку з міста, аби подихала свіжим повітрям.
Як тебе звати?
Клод. Клод Дюґеррі.
Покажи документи, пане Дюґеррі.
Негайно.
Я відішлю документи в Париж на перевірку.
У тебе чудовий талант.
І жахливе нещастя.
Це не нещастя. Це благословення.
Повірити не можу. Ти дав фальшиві документи гестапо.
Вони дуже хороші.
Мені їх зробив голова відділу реставрації творів мистецтв із музею.
Чому це не додає мені впевненості?
Приготуйтеся до вечері. Це треба обговорити з мадам Манек.
Етьєне, що він знає?
Знаю про що?
- Я відведу Марі до ліжка. - Я не хочу спати.
- Марі... - Це таємниця.
Ти знаєш, що я таке відчуваю.
Тому тобі треба йти спати.
Марі, прошу.
Ходімо.
Оскільки ти тепер живеш тут,
тобі краще знати правду.
У Сен-Мало є організація.
Певні люди в місті повідомляють мені певну інформацію
про маневри військ, рух поїздів, кораблі, які заходять і виходять з порту.
- І я... - Радіо.
До приходу німців я проповідував мир.
А тепер воно стало знаряддям війни.
І дуже цінним.
Я надсилаю інформацію в Лондон, використовуючи коди й шифр.
Якщо я потрібен, я готовий допомогти.
Зараз нам треба, щоб ти більше не привертав уваги до цього дому.
Зрозуміло?
То...
тигр досі патрулює в металевому ящику.
Хай живе Франція.
- Ми наче під океаном. - Так. Я приїздив сюди на канікули.
Приходив до фортеці Ґротто, щоб назбирати устриць.
Етьєн був тут, коли ти був малим?
Звісно, він був юнаком.
- Потримай. - Так.
Це було до того, як його змінила війна?
Так, до того.
Що це?
Це, сонечко, найсвіжіша устриця у твоєму житті.
Смачніше, ніж у Парижі.
Яким він був? Я про Етьєна.
Він пахнув одеколоном
і возив дівчат на своєму мотоциклі.
Вони верещали. Це те, що я пам'ятаю.
Це було чудово.
Що? Це була хвиля.
Не хвиля. Це ти.
Це був ти.
- Це була велетенська хвиля. - Де вони?
Де ці янголята?
Я пожертвував своїм одягом заради них.
Пригощайся.
Устриці з фортеці Ґротто були найкращими у світі.
І досі є!
Досконало.
Я 20 років їх не їв, Даніелю.
Якщо ти їх так любиш, чому не збираєш їх сам?
- Це лише коротка прогулянка вздовж пляжу. - Марі, облиш.
Тату, якщо не питатимеш, це стане нормою.
Може, наступного разу підеш із нами.
Коли я вивчу вулиці, я зможу відвести тебе сама.
Пробач, дядьку Етьєне, моя донька може бути дуже пряма.
Марі...
Гадаю, ти знаєш причину, чому я не виходжу.
Але причини немає.
Минуле вже минуло.
Я думала, ти віриш у науку.
- Марі, досить. - Ні, Даніелю. Усе гаразд.
Марі, уяви, що я одна із цих устриць.
Я застряг у своїй мушлі.
Але ти не устриця, Етьєне.
Хто чув про устриць, які пахнули бузком
і каталися на мотоциклі з верескливими дівчатами?
Ну все. Ти свого досягла. Ти його дуже засмутила.
Може, хтось мусив це зробити.
- Марі... - Що?
І надалі проси мене піти з тобою.
І колись, якщо ти попросиш, може, я піду.
Добре.
Тоді домовилися.
Так.
Ні.
Досить із вас устриць. Так для мадам Манек не залишиться.
Так, слушно. Мабуть, більше не треба.
Я вас чую.
- Це лише мушля. - Я сліпа. У мене чудовий слух.
- Гаразд. - Дуже дякую.
Даніелю, дуже скоро
ти зустрінешся з розвідувальним комітетом руху опору Сен-Мало.
Ти знаєш наші таємниці. Настав час нам дізнатися твої.
Може, хай Марі піде?
Думаю, Марі довела, що вона розумніша за нас обох.
Нехай залишається.
Ми принесли випічку! І смаколики.
- Вітаю. - Вітаю.
Тітко Манек, перепрошую.
Але в нас тут скоро серйозна зустріч.
Авжеж.
Ви рух опору?
Розумний хлопчик.
Дозволь представити тобі клуб опору літніх пані Сен-Мало.
Жінки зберігають таємниці краще за чоловіків, дорогенька.
Ці жінки стежать за пересуванням військ
і рухом кораблів.
Ми купуємо рибу в порту. Троє літніх жінок. Поза підозрою.
Наші списки покупок — назви міноносців.
Ми пригощаємо кавою юних німецьких офіцерів,
і вони говорять з нами, наче ми їхні матері.
Усе нам розповідають.
Це геніально.
Моя сестра переконала мене.
- Змусила стати почесним членом. - Він був героєм в окопах.
Бути героєм на власному горищі простіше, правда?
Етьєн сказав, що в нас проблема.
Так.
Із музею природничої історії в Парижі, де я працював,
я забрав дорогоцінні камені і відправив їх у Женеву,
щоб не потрапили до рук німців.
Браво!
Але, без сумніву, моє ім'я у списку.
Даніель дав гестапо фальшиві документи.
Він каже, що вони дуже хороші.
Але я людина з Парижа зі сліпою дочкою.
Може, німці будуть надто зайняті, щоб проводити паралелі.
Німці є німці.
Для пошуку цінних каменів призначать цілий підрозділ.
Але вони не мене шукають.
А те, що в мене є.
Певний камінь.
Найвідоміший камінь у Франції.
Той, про який усі журнали пишуть, що він проклятий?
Камінь, який притягує божевільних.
Він у тебе? У цьому домі?
Так, у мене не було вибору.
Якби я знав, чим ви тут займаєтеся,
я б ніколи не завдав вам такого клопоту.
Якщо ви хочете, щоб ми пішли, ми підемо.
У часи війни, Даніелю...
пріоритети змінюються.
Ви сім'я, рідна кров, а це навіки.
Але зараз у нас обов'язок перед Францією,
а це означає, що ми мусимо скерувати німців іншим шляхом.
Не варто втрачати ані хвилини.
Квиток у Париж, готівка й адреса, де ти будеш у безпеці.
Марі, прошу, не хвилюйся.
Чому мені хвилюватися?
Марі, твій батько повернеться. У нас є план.
Який план?
Ми вже попросили наших друзів із паризького руху опору
повідомити серед своїх інформаторів,
що Даніеля Леблана помітили в Парижі.
Завтра...
мене сфотографують у кафе, де я читатиму завтрашню газету.
І тоді вони дадуть німцям адресу.
Але коли вони туди прийдуть...
То знайдуть мої речі і кілька твоїх.
Вони в мене у валізі.
Я залишу їх у квартирі, щоб знайшли,
а потім мене помітять і сфотографують у Бордо.
Бордо?
- Це лише три години поїздом, Марі. - Лише на один день.
А в Бордо наші друзі повідомлять,
що контрабандисти допомогли чоловіку зі сліпою донькою потрапити в Іспанію.
Контрабандистам заплатили великим діамантом,
який теж переправили в Іспанію.
- Якщо план спрацює... - Тобто «якщо»?
Якщо план спрацює, я буду вдома за шість днів.
То візьми цей проклятий діамант у Париж,
залиш там, хай німці знайдуть, і тоді, може, вони припинять шукати.
Німці — наші вороги, і камінь їм не належить.
Він належить Франції, а ми французи.
Ми не можемо віддати найціннішу коштовність нації цим чудовиськам.
Я мушу поїхати, щоб збити їх зі сліду, щоб уберегти тебе.
А зараз, Марі, мені треба на поїзд.
Етьєн дозволить тобі користуватися радіоприладом.
Говори зі мною, і де б я не був, я слухатиму й буду з тобою.
Я говоритиму.
Я говоритиму з тобою весь час, поки тебе не буде.
І я буду з тобою.
Тату, я досі з тобою. Я досі з тобою говорю.
Я знаю, що ти мене чуєш.
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
Ти чекаєш, поки прийдуть американці, а тоді ти повернешся додому.
Я знаю.
Добраніч, тату.
Я люблю тебе.
Уже час.
Я думав, ти спробуєш утекти.
Я залишився, бо довіряю вам.
Чому ти мені довіряєш?
Учора я був певен, що впізнав ваш голос.
Тоді я зрозумів...
ви знаєте дівчину, яка зараз транслює на частоті 13.10.
Ви знаєте дім.
Ви — це він.
Ви професор.
Я солдат. Ти солдат. Те, що було перед тим, не має значення.
Сідай.
І що?
Він молодий, він радіооператор.
- Його звати Вернер... - Нам байдуже до імен.
Його забрали із сиротинця проти його волі
й змусили стати до лав зв'язківців.
Скількох чоловіків, жінок і дітей ти убив?
Моє завдання було виявляти радіоприлади, що передавали повідомлення.
А коли радіоприлади виявляли?
Хоч приблизно?
Скількох чоловіків, жінок і дітей ти вбив?
Ви казали, що я можу закінчити мою історію.
Прошу, я хочу пояснити, що сталося.
Ми знаємо, що сталося!
Наші товариші в Нормандії і Бельгії розповіли, що сталося.
Того, у кого знаходили радіо, страчували члени твого полку.
І їхні сім'ї з ними. Страчували їхніх сусідів.
Страчували чоловіків, жінок і дітей.
Він лише шукав частоти.
- Професоре, прошу... - Професор?
Нас не цікавить те, що ти хочеш сказати, німцю.
І ми не маємо можливості утримувати в'язнів!
Я про нього подбаю.
Він не твоя дитина!
- Подбаєш? - Нестиму відповідальність.
Чому? Навіщо тобі це?
- Вердикт простий! Вирок — смерть! - Ви не розумієте!
- Хто виконає вирок? - Я. Я власноруч його застрелю.
- Ні! Жаклін! Ні! - Етьєне, іди додому! Іди додому!
Це не бомба з літака.
Ні. Це артилерія.
Американська артилерія.
Американці біля воріт!
- Тату, свобода близько. Нарешті. - Це американці!
- Етьєне, відійди. - Він хороший!
Він ворог! Відійди.
Відійди, Етьєне!
Етьєне, негайно!
Ні! Я пів життя змарнував, ховаючись за страхами.
Ти мусиш бути безстрашним!
Етьєне, я не повторюватиму!
- Відійди, Етьєне! - Хлопче...
- Етьєне! - Я і є професор.
Марі!
Я не повторюватиму!
Я знаю, що ти нагорі, Марі!
Слухай мене, як колись.
Відійди!
Звідси не втечеш!
Тікай!
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин