12 СЕРПНЯ 1944 Р.
[грає тривожна інструментальна музика]
[постріл]
[риплять двері]
Пфеннігу.
Не бійся.
Отже,
ти підеш перший.
Якщо в неї є спільники, загинеш перший.
Якщо вона сама, то матимеш привілей вбити її.
Бери.
Одне моє слово –
і на твою любу сестричку нацькують собак СС.
Та спершу з нею побавляться кінологи.
Вперед.
Бігом!
Отак.
[наближається мотоцикл]
Стояти!
[постріл]
[кричать чайки]
- Марі! - Вона жива. Повірте.
Ти щойно застрелив старшого офіцера.
Це довга історія.
Марі! Не бійся, все добре.
Замок у дверях зламався.
Тепер замикатимешся на засув.
Американці вже близько. Це справа кількох днів.
Твої передачі коригують бомбардування.
Треба ще трохи протриматися.
Біля засуву знайдеш наступне завдання на сьогодні.
Решту зроблять союзники.
Допоможи.
[Етьєн крекче]
[Етьєн видихає]
Ми що, залишимо тіла тут?
Мої друзі збирають сміття.
Вони заберуть машину, а цих згодують чайкам.
Добре.
Отже, її звати Марі.
[вдихає]
Я не хочу чути її ім'я з вуст німця.
Я не знаю, хто ти в біса такий...
але хочу почути твою довгу історію.
Знімай мундир.
Поїдеш зі мною.
[Етьєн] Марі, я зачиню вхідні двері. Спускайся і замкнись.
[двері зачиняються]
[заводиться двигун]
- [Етьєн] Їдьмо. - [реве двигун]
Розділ 22-й.
Частина друга.
[грає ніжна інструментальна музика]
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
[зітхає]
[стукіт у двері]
ЧОТИРИ РОКИ ПЕРЕД ТИМ
[Даніель] Сюрприз.
Даніелю?
Тітко Манек, це моя донечка Марі. Я вам про неї писав.
Дуже приємно, мадам Манек.
І мені дуже, дуже приємно.
- Е-е, проходьте, прошу. - [Марі] Дякую.
- [Даніель] Дякую. - Я візьму.
[Даніель] Оп.
І ще одна.
[Даніель] Я знаю, що Етьєн не любить гостей, але ми вже тут.
[Манек] Брат змириться. Проходьте.
- Де ми? - Ідемо на кухню.
- А він тут? - [Манек] А де ж іще?
Він на горищі. Бавиться з радіо.
[Даніель] Етьєне?
- [скрипить кран] - [біжить вода]
Дядьку Етьєне!
Він не чує. Бо в навушниках.
- А яке саме в нього радіо? - [Манек зітхає].
Мене дратує, його захоплює
цілодобове радіо, що контролює його мозок. [хмикає]
Однак,
краще вже так, аніж він вдивлятиметься в океан.
У нього або радіо, або океан.
Даніелю...
[тихо] Сподіваюся, ти щодня їй кажеш, що вона гарненька.
Тітко Манек, вона сліпа, та все чує.
- [ойкає] - [сміється]
[вдихає]
Я буду твоїм люстерком,
яке скаже тобі, коли ти з гарненької дівчинки
станеш вродливою.
[Даніель] Тітко Манек, даруйте за нахабство,
але ми три дні були в дорозі,
жили на зібраних травах і черствому хлібі.
А ще ми крали яйця і викрали авто.
- [Даніель] Так... - І за кермом була я.
[Даніель] Усього не розповідай.
Я хочу почути все. Тож за стіл.
[стукіт у двері]
- [вибух] - [люди кричать]
[солдат] В укриття!
[солдати кричать, зітхають]
[вибух]
Газ!
[стукіт у двері]
[Даніель] Етьєне!
Протигази, швидко! Вони там, в речових мішках!
Етьєне, як його надіти? Я не знаю.
Так. Зараз.
Отак.
[вибух]
[стукіт у двері]
Надіньте протигази!
[солдат скрикує]
[стукіт у двері]
[солдати кричать від болю]
[важко дихає]
[стукіт у двері]
[Даніель] Етьєне!
Дядьку Етьєне!
Це я, Даніель.
Так, так, я тут.
- [вдихає] - [Даніель] Можна зайти?
[Етьєн] Е...
Двері замкнені. Зараз, почекай.
Я знаю, ти не любиш сюрпризів...
- Даніелю. - Так.
Стільки збігло часу...
Можна увійти?
Ні...
- [хмикає] - Тобто, я не знаю, чи ти захочеш.
Я зачинив усі вікна, щоб не чути вулиці.
- Я... лякаюся звуків. - [усміхається]
Тож, знаєш, я думаю, повітря в кімнаті доволі важке.
Ну, я чую лише бузок.
Це мій одеколон. Остання безглузда річ з минулого.
Я спущуся.
Що ти слухаєш цілий день?
О, та знаєш,
світ розмовляє з собою як розлючений вар'ят.
[Даніель] Навіщо тобі мікрофон?
Дядьку Етьєне, будь-яке радіомовлення незаконне.
- І карається смертю. - Он як?
Я не... Я давно не читаю преси.
Стривай.
Це ж аромат легендарного омлету.
[посміюється]
О, тобі пощастило.
[вдихає] Вона додає розмарин і чебрець.
Пощастило не мені.
Я приїхав із донькою.
Ось.
І я розкажу тобі про свого брата Етьєна.
Я чула, він любить радіо.
Я тобі все розповім.
Дядько Етьєн був героєм війни,
він мав багато медалей.
І всі викинув в океан.
В океан, який бачиш за вікном.
Я не бачу океану, мадам Манек.
Господи, пробач.
Отже, він герой.
Те, що він бачив на війні, він і досі бачить щодня.
Коли заплющує очі.
Особливо коли щось лунає гучно чи несподівано —
крик чайок чи сигнали автівок.
І ось вже двадцять років,
фактично з того дня, як він повернувся з війни,
він сидить у чотирьох стінах.
І навіть не ходить на пляж?
[хмикає] І навіть не ходить на пляж.
Він каже, що мандрує світом, читаючи книжки.
А читає він дуже рідко.
А ще завдяки радіо, від якого він не відходить.
[зітхає] Я торочу йому про свіже повітря і світло...
- Та знаєш, що каже цей дурник? - Що?
Він каже,
найважливіше світло у світі — це все незриме світло.
[Даніель] Марі...
Це мій дядько Етьєн.
Етьєне, а це моя донечка Марі.
Марі, усе гаразд?
Так.
Твій тато каже, у вас була дуже цікава дорога сюди.
Вибачте.
Я... Я не розчула. Скажіть іще раз.
Твій тато каже, у вас була цікава дорога сюди.
Дуже цікава дорога.
У вас є радіо?
[хмикає] Так.
Ви ведете передачі?
Етьєне, вони зголодніли. Наріж хліба.
Ласкаво просимо.
[Манек] Хліб, Етьєне.
Усе гаразд?
[Манек] Сніданок готовий. Їжте.
[хмикає] Аромат рідного дому, Марі. [посміюється] Їж.
[зітхає]
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
[гуде мотоциклетний двигун]
[чоловік видихає]
[грюкають двері]
Усе гаразд, Генрі. Він зі мною.
Відкоти.
Не підходь до печі, німцю.
Ви полюбляєте печі, еге ж?
Сьогодні буде більше атак.
Роботи багато, тому краще іди поспи.
- Ти будеш тут? - Я допитаю затриманого.
[вдихає] Коли я сказав, що ти застрелив старшого офіцера,
ти відповів, що це довга історія.
І ти запитав, як звати дівчину в будинку.
Марі. Гарне ім'я.
Чому ти цікавився нею?
Це теж довга історія.
Ти відстежив передавач, через який вона вела мовлення.
Хвиля 13.10.
Так, і що?
У дитинстві я не втрачав надії, слухаючи цю хвилю.
Коротка хвиля 13.10
була для мене опорою.
Свободою.
Та вам цього не збагнути.
Розповідай.
Бомбардувальників не буде до вечора.
Я ще змалку цікавився радіо.
І вже в старшому віці поплатився за свій інтерес.
Як поплатився?
НАЦІОНАЛ-ПОЛІТИЧНИЙ ІНСТИТУТ ОСВІТИ ТРАВЕНЬ 1942 Р.
[офіцер] Не думайте!
Не треба думати!
[хлопець крекче]
У вас наказ, і вам за щастя його виконати!
Думка — ворог дії!
Фрідріх Ніцше сказав: «Не треба обмірковувати своїх дій.
Треба просто робити, робити і робити!»
Твій батько — фюрер, і він наказує стрибати!
Стрибай!
[хлопець стогне]
[офіцер] Іди сюди.
Іди сюди.
Що таке біль? Біль — це ніщо!
Продовжуйте.
[чоловік] У коробках, що перед вами,
ви знайдете необхідні деталі для звичайного радіопередавача.
За одну годину ви маєте зібрати робоче радіо.
Я засікаю для вас час.
[цокає годинник]
- Ми хижаки, а не жертви! - [хлопці лементують]
[собаки гавкають]
Лев не може стати ягням!
- Уперед! - [свистить свисток]
Сильним не можна бути слабкими!
Сильні поглинають слабких!
[звук вибуху]
Вперед!
- Моцарт, Вівальді, Бах... - [годинник цокає]
Жоден із них не зробив для людства стільки, як Отто Ґроттінґен —
німецький винахідник доступного радіо.
Як сказав Геббельс, без радіо
нацистська партія ніколи б не прийшла до влади.
І зараз у ваших руках зброя війни.
[радіо тріскотить]
[чоловік говорить німецькою по радіо]
[цокання припиняється]
П'ятдесят три секунди.
[чоловік] Фолькгаймере, ти йди в ліс.
Іди десять хвилин, а потім увімкни передавач.
Іди.
Починай.
[радіо рокоче]
[радіо тріскотить]
Ні.
Сховай.
Коли будеш на Східному фронті,
у тебе не завжди буде папір і ручка, щоб зробити розрахунки.
Східний фронт? Я не надто юний?
Німеччині потрібні генії.
На. Бери.
Зроби розрахунки на землі.
Фолькгаймер за 1,2 кілометра
на південний схід від цього місця.
Вернере,
вік — це просто цифри.
А геніальність — твій дар.
Мене дуже швидко перевели.
І я у лавах військ зв'язку вирушив на Східний фронт.
І на сході ти вистежував партизанів.
Те, що було на фронті, теж довга історія.
[чоловік] Встати! Швидко! До стіни!
- [дитина] Мамо, мамо! - [жінка] Не чіпайте дітей. Не чіпайте.
- [чоловік] Мовчати! - [зводиться курок, постріли]
Те, що я бачив...
досі перед очима.
Треба йти в підвал.
Пізніше підійде решта, і буде суд.
[вдихає] Я поясню, що ти пішов на фронт не з власної волі.
Їх цікавитиме, що ти робив, коли став солдатом.
Я робив погані речі.
Багато поганих речей.
Я теж робив погані речі.
Дякую.
[зітхає]
[з грамофона лунає піаніно й пісня]
[фон Румпель зітхає]
Ти не розповів.
Навіщо тобі ця сліпа дівчина, яка тебе побила?
Вона сильна.
Мало не пробила мені скроню.
До неї потрапило те, що їй не належить.
Можеш сказати, що це?
Один діамант.
Напевне, дуже дорогий.
Річ не в грошах.
Три роки тому я почув свій діагноз.
Мій організм знищує себе.
Щодня дедалі більше.
А діамант тебе вилікує?
Я вірю, що вилікує.
[сумно посміюється]
[зітхає] Я бігаю за ним вже три роки.
Три... кляті роки.
МУЗЕЙ ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ ПАРИЖ — ТРАВЕНЬ 1941 Р.
- У кого вони? - Я не знаю.
- [скрикує, зітхає] - [крекче]
[судомно дихає]
Ось вам адреса.
Жінок і дітей розстріляйте,
якщо цей чоловік не з'явиться там через пів години.
[з тремтінням] Ні.
[фон Румпель] Час вирішує все.
Спробуємо ще раз.
Якщо скажеш правду,
будеш вдома вчасно і врятуєш сім'ю.
[вдихає]
Хто взяв коштовності з цього сховища?
Його звати Даніель.
Даніель Леблан.
Він замкар нашого музею. [тихо] Господи, прости.
- [вдихає] Де він зараз? - Присягаюся, я не знаю. Він не сказав.
П-проте, проте коштовності, які ви шукаєте,
їх везуть до Женеви.
Вони сховані в голові динозавра.
[вдихає]
Якщо попередите солдатів на блокпостах
по периметру міста, то...
всі ті коштовності будуть ваші.
Я... можу піти додому?
Благаю.
[вдихає] За даними архіву,
у цьому сховищі камінь був один,
цінніший за всі інші разом взяті.
Називається Море полум'я.
Його зберігали тут, так?
Так, його ніколи не виставляли.
Існує один забобон.
Прокляття.
[вдихає] Цей Даніель Леблан тримав його у своїх руках?
Він не вірить у прокляття — він науковець, як і я.
Лише ми вдвох торкалися того каменя.
[хмикає]
- Тільки він і ти? - Благаю.
Відпустіть мене додому.
З ним хтось був, коли він усе забрав?
Так. Ні. З ним була донька.
Дівчина?
Так.
Вона сліпа.
У нього донька, і вона сліпа?
[хмикає]
[вдихає] Тоді, напевне, Даніелю Леблану, що вірить у науку,
слід змінити своє ставлення до забобонів.
Куди ж вирушив Даніель Леблан з проклятою сліпою дочкою?
Я-я ж кажу, я не знаю, присягаюся. Я не знаю, бачить бог,
я присягаюся життям своїх дітей, я не знаю, сер, куди він поїхав.
А знаєш, у чому прокляття Моря полум'я?
Благаю, мені потрібно 15 хвилин, щоб дійти додому.
Благаю, відпустіть.
Той, хто володіє ним, житиме вічно.
Благаю...
Проте його близьких спіткає жахлива біда.
[сміється]
[шепоче] Слід було надівати рукавички.
[скрикує]
Ні! Я ще встигну дійти додому, благаю!
Я врятую сім'ю. Я врятую їх!
Голову динозавра ми знайшли.
[хмикає] Проте Моря полум'я там не було.
Камінь у сліпої дівчини?
[вибух удалині]
Знаєш, коли прийдуть американці,
мене витягнуть на вулицю як зрадницю,
бо я спала з німецькими солдатами.
Мені поголять голову, обмастять смолою
і обтрусять пір'ям із подушок.
А тоді мене повісять.
[вибух удалині]
Нас усіх чекає така доля, коли прийдуть американці.
Ти вивезеш мене з міста?
З якого дива?
Бо я знаю, де живе сліпа дівчина.
[вибух]
Так закінчується друга частина 22-го розділу
роману «Двадцять тисяч льє під водою».
Папа, якщо ти мене чуєш,
мене мало не вбили вчора через шматок мінералу.
Я шукаю Море полум'я. Де камінь?
Я не знаю, скільки ще маю часу, перш ніж мене знайде той німець,
але я лишатимусь тут,
де все почалося.
Після бомбардувань
і суцільного диму...
я досі пахну бузком.
[Етьєн] П'ять сходинок нагору.
Далі ліворуч.
Я веду тебе сюди, бо ти не побачиш, який тут безлад,
і не дорікатимеш.
Ох.
- Бузок? - [зітхає]
Бузковий аромат повертає мене в щасливі роки,
коли я був молодим денді.
- Знаєш, хто це? - Ні.
Добре. Тоді сідай.
[Марі] Гаразд.
Так. Перед тобою стоїть моє радіо.
- [Марі видихає] - Зараз увімкнемо...
[радіо рокоче]
Так... це приймач,
а цей регулятор за кілька секунд переносить навколо світу.
За мить я в Африці,
далі на Кубі, тоді в Австралії,
а потім розряджається батарея,
і я йду в підвал по запасну.
[сміється]
Навіщо вам мікрофон?
Е, мікрофон... підключений до передавача,
і часом я через нього долучаюся до виру інших голосів.
А що ви кажете в мікрофон?
Я кажу: «Хіба цей світ не прекрасний?»
А тоді додаєте:
«Чому ж ми нищимо його?»
Так ви кажете?
Часом, коли я говорю, слова самі спадають на думку.
[Марі глибоко вдихає]
Етьєне...
Можна звати вас Етьєном?
Бо «двоюрідний дідусь Етьєн» — ніби звертання до імператора.
[сміється]
Я справді імператор, тільки на цьому горищі.
Етьєне, я ніби давно вже вас знаю, просто під іншим іменем.
[Марі видихає]
Марі, тобі час іти.
Тато хотів взяти тебе до океану. [вдихає]
- Ви теж підете? - Ні.
Чому?
Бо ви бачите щось, чого вже нема, так?
- [крики] - [постріли]
[солдати кричать]
[Марі] Чого не можете забути.
Марі, батько вже чекає.
Коли ви заговорили до мене внизу, я майже одразу впізнала ваш голос.
Усе своє життя я слухаю передачі, які веде чоловік,
що називає себе професором, на короткій хвилі 13.10.
Ви і є професор.
Що ж, це абсурд.
Хіба я схожий на професора?
Я не знаю, на кого ви схожі,
проте голоси я добре запам'ятовую.
Ви і є професор.
[зітхає]
Я був упевнений, що мене ніхто не слухає.
Я завжди вас слухала.
І таких, як я, багато.
Добре.
Професор зник. Я замінив його
і використовую радіо для важливіших речей.
Що важливіше за все те, що ви нам казали?
Марі, послухай,
про це ніхто не має знати. Розумієш?
Так.
Добре, тато вже зачекався.
[Етьєн зітхає]
Ось.
Дякую.
- Обережно на східцях. - Я знаю.
- П'ять сходинок. - Насправді шість.
І ліворуч.
[вимикає радіо]
[Даніель] Що скажеш про океан?
[Марі] Здається, наче хтось дихає уві сні.
А мені завжди здавалося, наче це світу так перехоплює подих.
Перехоплює подих.
Як гарно.
Нам доведеться пожити тут. Ти не проти?
- О, не проти, звісно. - Добре.
[Марі] Мадам Манек сказала, що дядько Етьєн —герой війни,
проте мені він не здався героєм війни.
Ну, якщо тигра замкнути в металевій будці,
тигра не буде видно.
Я вирішив почати з набережної і рухатися до міської площі.
- А для чого? - О!
Я змайструю макет міста для твоїх пальчиків.
Інакше ти застрягнеш у чотирьох стінах і будеш як дядько Етьєн.
Коли я вивчу макет,
я сама буду виводити його гуляти.
- [Даніель хмикає] - [Марі] От побачиш.
[Даніель] Звісно, побачу. Час братися до роботи.
[крекче]
[Даніель] Так, сюди. [крекче]
А як ти збираєшся виміряти ціле місто?
Крок за кроком.
[зітхає] А кажуть, це я псих.
[Даніель] 312, 313, 314,
315, 316, 317, 318, 319, 320,
321, 322, 323, 324.
[грає натхненна інструментальна музика]
565, 566, 567...
[Даніель] Це дерев'яна дощечка.
Тримай однією рукою, а іншою шліфуй.
Так.
[хмикає]
Не треба кави, дядьку Етьєне. Я вже завершую.
Ні-ні, це для мене.
І це бренді.
Отже, вулиці ти виміряв, і вже... вже кінець, так?
Майже. А що?
[щось брязкає]
Мадам Манек купувала м'ясо.
І чула розмови про дивака, який ходить і рахує кроки.
Місто невеличке, Даніелю.
До чого це?
[вдихає] Ще одна жінка пошепки додала, що в дивака паризький акцент,
а ще одна сказала,
що загадковий чоловік із Парижа допомагає руху опору.
Він міряє кроками місто для бомбардувальників.
[наближається транспорт]
Поклич Марі і спускайтеся вниз.
Гестапо приїхало.
[грає тривожна інструментальна музика]
- Чорт. - Не хвилюйся.
Якби це було через радіо, їх би тут була сотня.
А ці лише перевірять чутки про дивака з Парижа.
Скажи їм правду, покажи документи, і все буде добре.
Ти ж нічого не зробив.
Чи зробив, Даніелю?
Етьєне, я не все тобі розповів.
Не все?
Таємниці, яких тобі краще не знати.
Я не сподіваюся, що ти зрозумієш.
Ти не єдиний, хто має секрети.
[стукіт у двері]
Відчини двері, поки їх не вибили.
Ти знаєш, про що мовчати.
Не згадуй про музей, не згадуй про радіо, не згадуй про мікрофон.
Я знаю, папа. І не виказувати страху.
Так, не виказувати.
- Ми не боїмося. - Ми не боїмося.
Ось дівчинка і її батько.
Ти сліпа?
Так, сер.
- Гей. - Тихо, тихо.
Наші німецькі друзі просто перевіряють Марі.
- Що я тримаю? - Я... Я не знаю, сер.
Твій татко гуляє містом і міряє кроками тротуари й вулички.
- [Марі] Так, сер. - «Так, сер». Кумедна.
Міряє, щоб зробити мапу. Для тих, хто планує сюди прийти.
Я майструю макет міста для моєї доньки,
щоб вона знала вулиці.
Твій батько каже правду?
Так, сер. І коли ми жили в Парижі, він змайстрував мені макет Парижа.
Один...
два.
Обидва ока милі.
І обидва не бачать.
Перша частина історії — правда.
Що ж, покажіть той макет.
Марі.
- То ви з Парижа? - [Даніель] Так.
Ким були в Парижі?
[Даніель] Столяром, як бачите.
Чого приїхали?
Вивіз доньку з міста. На свіже повітря.
Як вас звати?
Клод. Клод Дюґґарі.
Ваші документи, містере Дюґґарі.
Негайно.
Я надішлю документи в Париж, там перевірять.
Дуже майстерно.
Жахлива напасть.
Це не напасть, а благодать.
Не можу повірити. Ти дав фальшиві документи гестапо.
Вони якісні.
Їх виготовив керівник відділу художньої реставрації.
[заводиться двигун]
Чому це мене не заспокоює?
[зітхає] Готуйся, що за вечерею ми обговоримо це з мадам Манек.
Отже, Етьєне, він багато знає?
Знаю про що?
- [вдихає] Я відведу Марі спати. - Я не хочу спати!
- Марі... - Є якийсь секрет.
Я чую у ваших голосах.
І тому тобі треба спати.
Марі, будь ласка.
Ходімо. [усміхається] Ходімо.
Оскільки ви живете тут,
тобі варто знати ще дещо.
У Сен-Мало є організація.
У місті певні люди приносять мені інформацію про...
зокрема пересування військ, потягів, кораблів у порту.
- А я... - Радіо.
[Даніель зітхає]
[вдихає] До появи тут німців я розповідав через радіо про мир.
А тепер це інструмент війни.
І дуже вагомий.
Я передаю інформацію до Лондона в кодах і цифрах.
Якщо я можу допомогти, я допоможу.
Наразі просто не привертай уваги до нашого будинку.
- Це ясно? - Угу.
Отже,
тигр на службі в металевій будці.
[Даніель усміхається]
Вів ла Франс.
[Марі] Океан ніби над нами.
Так. Я приїздив сюди на канікули
і завжди ходив до Фортечного грота збирати устриці.
[Марі] А Етьєн тоді теж тут був?
Звісно. Ще молодим.
- Ось, тримай. - Так.
До того, як його змінила війна?
До війни, так.
[Даніель крекче]
Що це таке?
Це, моя мила, найсвіжіша устриця у твоєму житті.
- Ммм. - [посміюється]
Смачніша, ніж я їла в Парижі.
А яким він був? Яким був Етьєн?
Він мав одеколон
і катав на мотоциклі дівчат, а вони верещали.
- [сміється] - Ось, що я пам'ятаю. [сміється]
Він був дивовижний.
- [Марі] Ти! - [Даніель] Що? То була хвиля!
[Марі] Не хвиля, а ти.
То був ти.
- То була величезна хвиля. - [сміється]
Де ж вони, де ті крихітки? А-а! Та це ж...
Бачиш? Я навіть не пошкодував костюма заради них.
Смачного.
Устриці з Фортечного грота вважались найсмачнішими.
[крекче]
[видихає] І це досі так.
Бездоганні.
Я...
двадцять років не їв їх.
[видихає]
Якщо ви так любите устриці, чому не ходите їх збирати?
- Тут зовсім недалеко. - [Даніель] Марі, припини.
Папа, якщо не питати, усі звикають.
Може, наступного разу сходите з нами?
А коли я вивчу вулиці, братиму вас сама.
Вибач, дядьку Етьєне. Марі така безпосередня.
Марі...
Гадаю, ти знаєш, чому я не виходжу.
Знаю, але не розумію.
Минуле — це минуле.
І ви ж вірите в науку.
- Марі, годі, прошу тебе. - [Етьєн] Ні-ні, ні-ні, усе гаразд.
[хмикає] Марі, просто уяви собі, що я ніби
одна з цих устриць і ховаюся у своїй мушлі.
[Марі] Але ж ви не устриця, Етьєне.
Тому що устриці не користуються бузковим одеколоном
і не катають на мотоциклі дівчат.
Ну от. Це занадто. Ти його засмутила.
Може, й треба було.
- [хмикає] Марі... - Так?
Ти питай, чи вийду я з тобою надвір.
І одного дня, якщо ти запитаєш, я погоджуся.
Добре.
Я згодна.
[Етьєн зітхає]
Так. Так-так-так.
[Марі] О, ні-ні-ні.
Не їжте більше устриць. Залиште мадам Манек.
Так. Так, я згоден, ми більше не їстимемо.
Я все чую.
- Це мушля, я просто... - Я сліпа, але слух у мене чудовий.
- Дуже вам вдячна. - [Етьєн] Гаразд, гаразд, гаразд.
- [сміється] - Добре, Даніелю.
Незабаром у тебе тут зустріч із комітетом розвідки опору Сен-Мало.
Ти знаєш наші секрети, а ми дізнаємося твої.
Марі краще піти?
Здається, Марі розумніша за нас обох.
Хай лишається.
[Манек] А хто буде свіжий хліб? І смаколики.
[Даніель] О, о.
- [Даніель] Я... - О.
[Марі] Вітаю.
А...
Ось.
Тітко Манек, пардон, пробачте,
та в нас тут зараз важлива зустріч.
У нас теж.
Опір — це ви?
Молодець.
Знайомся. Це наш клуб опору літніх леді Сен-Мало. [хмикає]
Жінки зберігають таємниці краще, ніж чоловіки.
А ще вони стежать за пересуванням військ
і рухом кораблів у порт і з порту.
Ми на пристані купуємо рибу. Три літні жінки. Поза підозрою.
А список покупок — це назви міноносців.
Ми частуємо кавою німецьких солдатів,
і вони спілкуються з нами, наче ми їхні матері.
Розповідають усе.
Це геніально.
Моя сестричка вмовила мене стати почесним членом комітету.
Він був героєм в окопах, але ж можна бути героєм і на горищі.
І Етьєн сказав нам, що у нас проблеми.
[Даніель] Так. Ем.
У Музеї природничої історії в Парижі,
де я працював, я зібрав усі коштовні камені,
щоб їх вивезли до Женеви й не забрали німці.
Браво.
Проте я певен, вони мене розшукують.
Даніель дав гестапо фальшиві документи.
Каже, що вони зроблені якісно.
Так, проте я чоловік із Парижа, в якого сліпа дочка.
Ну, можливо, німці не спроможуться встановити цей зв'язок.
[Даніель] Німці — це німці.
На пошуки каменів вони виділять цілий підрозділ.
Насправді вони шукають не мене,
а те, що у мене.
Одну коштовність.
Найвідомішу у Франції.
Ту, про яку пишуть журнали і яка проклята?
Цим каменем марять божевільні.
І він десь тут? У будинку?
Так. Я не міг інакше.
Якби я знав, що ви в опорі,
я б ніколи не зробив цього.
Якщо скажете піти, ми підемо.
[Манек вдихає]
Коли йде війна, Даніелю,
пріоритети змінюються.
Ви наша сім'я, рідна кров. І сім'я — найважливіше.
Проте зараз наш обов'язок перед Францією —
відвернути від себе увагу німців.
І зробити це негайно.
[зітхає]
[Манек зітхає]
Тут твій квиток до Парижа,
трохи грошей і адреса, де тобі буде безпечно.
- [Даніель] Марі, прошу, не хвилюйся. - [Марі] Не хвилюватися?
Марі, тато повернеться. Це просто такий план.
Який план?
Ми попросили наших друзів із паризького опору
поширити через своїх інформаторів,
що Даніеля Леблана бачили в Парижі.
Завтра...
мене сфотографують у кафе із завтрашнім випуском газети.
А тоді дадуть німцям адресу.
Проте, коли вони прийдуть за адресою...
То знайдуть мої речі, а також твої.
Я дещо поклав у валізу.
Я залишу їх у квартирі, щоб їх знайшли.
А тоді мене помітять і сфотографують у Бордо.
- Бордо? - [Манек] Це три години потягом, Марі.
І на один день.
А в Бордо наші друзі розкажуть, що чоловіка зі сліпою донькою
переправили через кордон до Іспанії.
І що заплатили вони великим діамантом,
і що його теж вивезли до Іспанії.
- Якщо спрацює план... - [Марі] Чому ти кажеш «якщо»?
[Даніель] Якщо план спрацює, я повернуся за шість днів.
А чому просто не відвезти цей камінь до Парижа,
залишити там, щоб німці його знайшли і більше вже не шукали?
Бо німці — наші вороги. І камінь належить не їм.
Він належить Франції, а ми — народ Франції.
[Манек] Ми не можемо віддати найціннішу коштовність нашого народу
цим нелюдам.
Я маю поїхати, щоб відволікти їх і врятувати вас.
Марі, у мене скоро потяг.
Етьєн покаже, як працює радіо.
Говори зі мною. Хай де я буду, я слухатиму і буду з тобою.
Добре. [шморгає]
Я говоритиму з тобою, поки ти не приїдеш.
І я буду з тобою.
[Марі вдихає]
[Марі] Папа, я досі з тобою. Я говорю з тобою.
Я знаю, ти чуєш мене.
[літаки, вибухи]
СЕН-МАЛО СЕРПЕНЬ 1944 Р.
Ти чекаєш, коли прийдуть американці, і тоді повернешся.
Я знаю.
Добраніч, папа.
Люблю тебе.
[вибух, гуркіт]
[вибух]
Ходімо.
Я думав, ти втечеш.
[Вернер] Не втік, бо довіряю вам.
Чому довіряєш?
Тому що вчора я впізнав ваш голос.
І все зрозумів.
Ви знаєте дівчину, що виходить в ефір на 13.10.
Знаєте будинок.
Ви — це він.
Ви професор.
Я військовий. І ти військовий. Решта не має значення.
[під'їжджає машина]
Сідай.
[жінка] Отже?
[Етьєн] Юний радист. Його звати Вернер...
Нас не цікавлять імена.
Його силоміць забрали з притулку
і змусили вступити до полку зв'язку.
Скількох чоловіків, жінок і дітей ти вбив?
Я відстежував радіостанції, що передавали повідомлення.
- А що було, коли ти їх відстежував? - [жінка] Назви приблизну кількість.
Скільки чоловіків, жінок і дітей ти вбив?
Сер, я розповів не всю історію.
Будь ласка, я поясню, що було.
Ми знаємо, що було.
Наші товариші з Нормандії та Бельгії розповіли, що було.
[жінка] Усіх, у кого знайшли радіо, твій полк розстріляв.
Розстріляли також їхні сім'ї. Сусідів теж розстріляли.
Жінок, чоловіків, дітей розстріляли.
Його завдання — відстежувати частоти.
- Професоре, прошу... - Професор?
[Генрі] Нас не цікавить, що ти хочеш сказати, німцю.
І ми не маємо можливості утримувати полонених.
Я про нього подбаю.
- Це не твоя дитина! - [Генрі] Подбаєш?
Візьму відповідальність.
Чому? Чому ти робиш це?
- Ви не розумієте. - [Генрі] Вирок — смертна кара.
- Хто з нас виконає вирок? - Я виконаю. Я його застрелю.
- Ні, ні-ні, Жаклін, ні, ні! - Етьєне, йди додому!
[вибух, гуркіт]
Це не бомба з літака.
[Вернер] Ні. Це артилерія.
Американська артилерія.
[вибух]
[чоловік] Американці на підступах!
Папа, звільнення вже близько. Свобода близько.
[грає напружена інструментальна музика]
- [Жаклін] Етьєне, відійди! - Він хороший!
Він ворог, не захищай його!
Не захищай, Етьєне!
[гуркіт]
[Генрі] Етьєне, відійди!
Ні. Я половину життя змарнував, ховаючись від страхів.
Ти маєш бути безстрашним.
[Жаклін] Етьєне, прошу востаннє!
- Відійди, Етьєне! - Хлопче.
- [Жаклін] Етьєне! - Я професор.
[фон Румпель] Марі!
Востаннє прошу!
[фон Румпель] Я знаю, що ти там, Марі!
Слухай мене, як слухав колись.
Ні, не захищай його!
[фон Румпель] Цього разу не втечеш!
Тікай!
[свистить бомба, вибух]
Переклад субтитрів: Ольга Галайда