Konečně jsem tě našel!
Marie?
Nemáš kam utéct.
Vím, že jsi nahoře, Marie.
Už mi neutečeš.
Jsem slabý a pomalý, ale moje vůle je silná.
Jdu si pro tebe, Marie.
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
Předpokládám, že ses tam zabarikádovala.
Chytrá holka.
Ale teď to skončí.
Mám zbraň, Marie.
A taky mám ruční granát.
Nebude nutné...
vynaložit sílu ani...
ani použít výbušninu, pokud...
pokud mi odpovíš na prostou otázku.
Američané jsou za městskými hradbami.
Není čas na hry.
Stačí jen říct, kde najdu Moře plamenů!
Etienne, mám strach.
Musíš se vrátit domů.
Prosím, vrať se.
Profesore...
Jste v pořádku?
Ne...
Ne, profesor není v pořádku.
Tohle místo se na to hodí.
Na co?
Na poslední profesorovu lekci.
Když tvá duše opouští tento svět...
poznáš to.
Celý život se ti promítne v jednotlivých okamžicích.
O ČTYŘI MĚSÍCE DŘÍVE
Londýn se obrací na francouzský lid
s velmi osobním sdělením.
Dlouhé vzlyky houslí podzimu.
Opakuji...
Dlouhé vzlyky houslí podzimu.
Děkuju.
Než začnete jíst, musíte si vzít prášek.
Už jsem si ho vzala. Slyšelas mě.
Ne, slyšela jsem, jak jste tu lahvičku zvedla a zatřásla jí,
ale prášek jste si nevzala.
Já vím, jsem otravná.
Ne, jsi úžasná.
Ale vsadila bych se, že tyhle prášky jsou určeny pro koně.
Doktor říkal, že když je nebudete brát, vypoví vám srdce,
a kdo mi pak uvaří tuhle výbornou polévku?
Tak. Teď můžete jíst.
Madame Manecová, myslíte, že v nebi
se s Bohem opravdu shledáme tváří v tvář?
Možná ano.
A pokud jste slepá?
Myslím,
že pokud Bůh chce, abychom něco viděli,
uvidíme to.
Etienne? Copak se stalo?
Na londýnské BBC právě četli Podzimní píseň.
První tři verše Podzimní písně.
Co to znamená?
Báseň od Paula Verlaina je smluvený signál.
Že se blíží Američané.
A Britové.
Takže teď nás čeká spousta práce.
Neboj, Etienne. Udělám, co je třeba.
Musíme sledovat přístav, seřadiště,
- silnice. - Udělám to.
Ne, Sophie... Doktor říkal, že musíš odpočívat, ta úzkost...
Může být nebezpečná.
Jak bys teď mohla dělat, co je třeba?
Budu ignorovat doktora.
Ne, můžu to udělat já.
Marie, ty ne...
Jak bys mohla sledovat pohyb lodí?
Marie může přebírat zprávy.
A ty?
Co budeš dělat ty?
Etienne.
Copak nechceš žít, než umřeš?
- Marie... - Ano.
Až dojíš polévku, půjdeš k tomu modelu od otce
a zapamatuješ si všechny ulice,
které vedou ke kostelu a pekařství.
V příštích dnech budeš mít napilno.
Požádej mě znovu.
Cože?
Kdysi jsem ti řekl, že pokud mě požádáš ty...
jednoho dne s tebou možná půjdu.
Prosím, požádej mě znovu.
Strýčku Etienne,
vydáš se se mnou do světa?
Ano.
Ano, vydám.
Madame Manecová!
Madame Manecová, jdeme ven.
Kdo „my“?
My.
Jdeme na procházku.
Co je na tom divného?
Výborně.
Čepice, Etienne.
Dřív jsi bez ní nevyšel z domu.
Pořád tu je.
Jak vypadá?
Jako můj bráška.
Tatínek říkal, že jsi býval jako tygr.
Tygr.
Ano, to jsem býval.
A zase budeš.
Zase jím budeš.
Děkuju.
Můj bože.
Ano. Jsem to já, Etienne.
To, co z něj zbylo.
Odteď budu pro bagety chodit já.
Teď vím, že vyhrajeme.
Ta spálená není k jídlu.
Vítejte zpět.
Sophie? Jsme zpátky.
Je to ta spálená.
Jsi v pořádku?
Na takové otázky teď není čas.
Šestnáct oddílů.
Hej.
Máš hlad?
Ano, děkuju.
- Vezmi mi hůl, půjdu rychleji. - Kam jdete?
- Máme hodně práce. - Hodně práce!
Příjezd nizozemské lodě z Rotterdamu.
Obchodní loď Batista May.
Veze beton, asi na výztuhy.
A registrační značka?
RD1123.
Boty. Kovové hroty.
Chytil jste něco?
Zatím ne.
Co je tohle?
Co je to?
To je můj domácí úkol.
Jsem slepá. Je psaný Braillovým písmem.
A co se tam píše?
Přečti mi to.
„Kapitán Nemo mluvil s podmanivou výřečností.
Oheň v jeho očích a vášeň v jeho gestech ho změnily.
Tu loď zbožňoval, tak jako otec miluje své dítě.“
To je z knihy. Dvacet tisíc mil pod mořem.
Čteme ji teď ve škole a také je to dílo Francouze.
Hodně štěstí s úlovky.
Děkuju.
Marie, občas mě děsí, jak jsi v tomhle dobrá.
V tom případě bych o to požádal svou sestru.
Kouř?
Kruci.
Sophie?
Sophie! Kde jsi?
Sophie!
Ne. Sophie.
To ne.
- Etienne? - Tady!
Co se stalo?
Selhalo jí srdce.
Čekala, dokud si nebude jistá, že můžu zaujmout její místo.
Nevzdala to se mnou, i když já už to se sebou vzdal.
Dokončíme, co jsi začala.
Dokončíme tvou práci. Slibuju.
Dokončíme ji.
Sophie.
Etienne, snažím se dokončit, co madame Manecová začala,
ale bez tebe to nedokážu.
Potřebuju tě tu. Prosím.
Co je moc, to je moc, Marie!
Konečně...
jsem tě našel.
Dnes.
V tomto okamžiku.
Teď to skončí.
Němci začínají být zoufalí.
Marie nebude v bezpečí.
Běž za ní a chraň ji, než přijedou Američané.
Spolehněte se.
Až se s Marií uvidíš,
vyřiď jí, že tygr je šťastnější mrtvý než v kleci.
Osvobodila mě.
Řekni jí, že děkuju.
To nic.
Jsi hodný kluk, Wernere Pfennigu.
Jsi hodný kluk.
Nenech se touhle válkou zlomit.
Ochraň ji.
Slibuju.
Tatínku, pokud mě slyšíš...
potřebuju tvou sílu.
Proč mluvíš ke svému otci?
Chceš vědět, co se s ním stalo?
Já ti to povím.
Po tom, co tě tu nechal,
odjel do Paříže, aby svedl gestapo ze stopy.
PAŘÍŽ ČERVENEC 1943
Naneštěstí pro tvého otce mělo gestapo jiné plány.
Nikdy se nezastavujte.
Nikdy neváhejte.
Tahle práce vám moc nejde, monsieur LeBlancu.
A teď bez zbytečného povyku...
půjdete se mnou.
Ano, usmíváte se. Jsou to vaši staří přátelé.
Kdysi jste střežil všechny klíče ke všem zámkům.
Teď ale potřebujete jen jeden klíč.
Můžete si ho vzít.
Je váš, no tak.
Vezměte si ho. Odemkněte a běžte.
Jděte, kam chcete.
Zajděte si do drahé restaurace
a kupte si lahev vína.
Užívejte života.
Raději piju levné víno u kuchyňského stolu a život si člověk může užívat kdekoli.
Vaše odvaha mě nezajímá.
Odvaha ve válce je jako...
listí na stromě, hojná a zbytečná.
Odvátá.
Vy mě vůbec nezajímáte.
Je mi fuk, jestli přežijete nebo umřete.
Jste vyšší důstojník. Co ode mě chcete?
Jsem nejvyšší důstojník v jednotce o jednom muži.
Mým úkolem je shromáždit všechny drahé kameny v Evropě
a doručit je Říši.
Svou práci dělám dobře.
Byl jsem úspěšný...
až na jednu výjimku.
Hledám jeden konkrétní diamant.
Do Hitlerovy soukromé sbírky?
Nebo ho možná chcete pro sebe.
Jste nemocný.
Je z vás cítit nemoc.
Povím vám, jak bude tohle odpoledne probíhat.
Než zapadne slunce...
Neuposlechnete rozkaz
a pak se pokusíte zajistit si ten drahokam pro sebe.
Jestli mi neřeknete, kde je,
zastřelím vás.
Do hlavy, tady v téhle místnosti, ještě než se setmí.
Pak už jsem mrtvý.
A mrtvému vyhrožovat nelze.
Myslíte si, že jste mi nic neprozradil, ale už jste mi toho řekl hodně
během krátké doby.
Podle toho, co o vás vím, jste velmi racionální člověk.
Například nevěříte na pitomosti,
jako jsou prokleté diamanty.
I když držení konkrétního kamene
způsobilo, že vaše dcera žije celý život ve tmě.
Protože jste racionální člověk,
nevěřím, že byste za nějaký kámen položil život.
Ale položil byste ho za ni.
Takže ten diamant má vaše dcera.
Když najdu vaši dceru, najdu i ten kámen.
V podobných místnostech zní tiché zvony, které slyší jen takoví, jako jsem já.
Právě zvonily.
Ano, všechno má svůj hlas.
Stačí jen naslouchat.
Myslíte si, že Moře plamenů vám zajistí věčný život?
Je mi líto.
Smrt si pro vás přijde.
Ale pokud někoho milujete,
láska smrt překoná.
A proto moje dcera žije ve světle, nikoli ve tmě.
Pomocí těchto nástrojů jsem zkoumal drahé kameny.
Ale zjistil jsem,
že se hodí i pro tyto případy.
Máte zhruba tři hodiny na to,
abyste mi sdělil adresu.
Mám zkušenost, že v mnoha podobných situacích
je bolest silnější než oddanost a vlastenectví.
Otázka dnešního odpoledne však zní...
Je bolest silnější než láska?
Tak zněla moje otázka.
Je bolest silnější než láska?
Chceš znát odpověď?
Odpověď zní ne!
Nic mi neřekl.
Mučil jsem ho tři hodiny, a přesto mi nic neprozradil.
Odmítl mi dát adresu.
Odmítl tě vydat.
A tak...
Ne. To ne...
Ano, Marie, tvůj otec je mrtvý.
Zemřel mojí rukou.
Tatínku, nejsi mrtvý...
dokud nebudu mrtvá já.
Marie, chápeš, v jaké jsi situaci?
Můžu ty dveře odpálit.
- Neumřu... - ...kdykoli.
...dokud neumře on.
Řekni mi, kam tvůj otec ukryl ten diamant, a nechám tě být.
Nejsem sama.
Možná máte ruční granát.
Ale já mám zbraň.
Kdo by byl tak hloupý a lehkomyslný, že by dal slepé dívce zbraň?
Dal mi ji strýček Etienne a naučil mě ji používat.
Jestli projdete těmi dveřmi,
zastřelím vás, jak mě to strýček Etienne učil.
To, že máš revolver svého strýce, situaci komplikuje.
Ale jen trochu.
- Co jste to řekl? - Řekl jsem...
Možná máš zbraň, Marie.
Ale nemáš zrak.
A brzy...
nebudeš mít ani sluch.
Začnu odpočítávat od deseti.
Pak zatáhnu za drát připevněný k pojistce granátu.
Výbušnina rozmetá střepiny,
takže ti radím odstoupit!
Chci, abys po tom, co ty dveře odpálím, byla ještě naživu.
Ale ten výbuch tě ohluší.
Třicet sekund nic neuslyšíš.
A v té chvíli vejdu dovnitř
a využiju šance s dívkou napůl v bezvědomí,
které zbyl jen čich.
Tohle je tvoje poslední šance. Mluv!
Wernere!
Dneska neumřeme.
Už jdu, Marie.
Deset...
I když mě to ohluší, uslyším tvůj hlas.
...devět...
osm...
sedm...
šest...
pět...
čtyři!
Tři!
Dva.
Jedna.
Marie? Jsi v pořádku?
Marie! Kde jsi?
Posílá mě strýc Etienne.
- Marie! - Jsem tady!
Kdo jste?
Jmenuju se Werner.
Jsem německý voják, ale jsem přítel.
Tvůj strýc Etienne byl i mým profesorem!
Tvůj příběh je nepodstatný, ty zrádce!
A buď si jistý, že brzy umře spolu s tebou.
Marie, do tvé zbraně se vejde šest nábojů.
Napočítal jsem pět.
Zbývá jeden náboj.
Vyřídím si to s tím zrádcem a pak si přijdu pro tebe.
Jde po schodech dolů.
Je v půlce. Znám zvuk každého schodu.
Už je skoro ve druhém patře.
Ještě pět schodů.
Už bude na konci schodiště.
Je na podestě hned za dveřmi.
Všechno má svůj hlas.
Stačí jen naslouchat.
Jsi německý voják.
Už nejsem ničím.
Jsem jen naživu.
Díky tobě.
Co je to?
Co?
Muselo to být v tom modelu.
- Vypadá to jako diamant. - Nesahej na něj.
Proč ne?
Prostě ho nech být.
Říkal jsi, že můj strýc byl i tvým profesorem?
Ano.
Předtím jsi říkal...
že tě poslal profesor?
On...
Chtěl, abych ti řekl...
Co?
Tygr je šťastnější mrtvý než v kleci.
Ale on...
Ale byl zabit.
Prý jsi ho osvobodila.
„Šťastnější mrtvý...“
Tak to řekl.
Já...
Tady sedával?
Poslouchal jsi ho?
Byl to můj otec.
Jako by byl.
Byl jsem sirotek.
Zavřel jsem oči a představoval si tohle místo.
Taky jsem ho viděla.
Aniž bych musela zavřít oči.
Nejdůležitější světla
- jsou ta, která nevidíme. - ...jsou ta, která nevidíme.
Vypadáš, že máš hlad.
Nemám.
Já ano.
Máš rád broskve?
Mám rád broskve.
Nastav ruku.
Děkuju.
Co to děláš?
Opravím to rádio.
Ta hudba, kterou profesor vždycky pouštěl...
Máš ji ještě?
Moje milá sestro Jutto...
Nevím, jestli mě slyšíš,
ale pokud ano,
věz, že jsem naživu
a pořád smýšlím na stejné frekvenci.
Jsem ve Francii.
Pokusím se přijet domů.
A až se vrátím, všechno ti povím.
Je toho tolik.
Ale hlavní je,
že jsem potkal profesora. Opravdu.
Zachránil mi život.
A teď sedím na jeho židli.
S dívkou s těma nejkrásnějšíma očima.
Už musím končit.
Mám tě moc rád.
Jsou blízko.
Znám tohle město dobře. Vím o tajných uličkách.
Dovedu tě k městským hradbám.
Ne.
Ne. Když tě se mnou chytí, zastřelí tě jako kolaborantku.
Ale znovu se setkáme.
Kde?
Na krátkých vlnách 13,10.
Když budeš vysílat, budu poslouchat.
A až válka skončí a ty budeš chtít, přijedu.
Třeba si to rozmyslíš.
Nerozmyslím.
Tak určitě poslouchej.
Budu.
Tak jako vždycky.
Musíš se vzdát Američanům.
Místní lidé tě zabijí,
ale Američané ti dají boty, jídlo
a šanci.
Dobře.
Půjdu s tebou.
Důkladně celou oblast prohledejte a zabezpečte.
Budu poslouchat.
- Seržante! Zadržte tohohle muže! - Pojď.
Dokázali jsme to, Marie! Dokázali jsme to!
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
Překlad titulků: Petra Kabeláčová