- [pískání bomby] - [vzdálený výbuch]
[důstojníkův pošklebek]
[důstojník] Konečně jsem tě našel!
[dunění kroků]
Marie?
Už není kam utéct.
[rachocení letadla]
[vrzání schodů]
Vím, že jsi nahoře, Marie.
Není úniku.
Jsem slabý a pomalý, ale vůle je silná.
[výbuch]
[hraje dramatická hudba]
Jdu si pro tebe, Marie.
- [výbuch] - [vrzání schodů]
JSOU SVĚTLA, KTERÁ NEVIDÍME
[rachocení letadla]
[mužský křik]
[Mariino hekání]
[rozbití skla]
[důstojník] Předpokládám, že ses tam nahoře zabarikádovala.
Chytrá holka.
Teď to ale musí skončit.
Mám zbraň, Marie.
A taky mám ruční granát.
Teď už nebude potřeba...
vydávat tolik síly nebo...
nebo používat tolik výbušnin,
když mi zodpovíš mou prostou otázku.
Američani jsou u bran města.
Není čas na hry.
Vše, co máš udělat, je říct mi, kde sakra najdu Moře plamenů!
[Marie] Etienne, bojím se.
Musíš se vrátit domů.
Prosím, pojď domů.
[hraje dramatická hudba]
[dramatická hudba skončí]
[Wernerovo sípání]
[kašlání]
[vzdálený mužský křik]
[rachocení sutin]
[šeptem] Profesore...
Jste v pořádku?
No...
Ne. Ne, profesor není v pořádku.
[přerývaný dech]
Je to ideální místo.
Na co?
Profesor tě naučí poslední lekci.
Cítíš, když duše odchází ze Země...
najednou před sebou vidíš celý svůj život.
PŘED ČTYŘMI MĚSÍCI
[muž v rádiu] Hlásí se Londýn, který volá občany Francie.
[psaní tužkou]
Velmi osobní zpráva.
Dlouhé vzlyky houslí podzimu.
Opakuji...
Dlouhé vzlyky houslí podzimu.
[z gramofonu hraje francouzská píseň]
- Díky. - [povzdech Manecové]
Vemte si, madame Manecová, ještě váš prášek.
Já už jsem si prášek vzala, má drahá. Slyšelas.
Ne, slyšela jsem, jak jste zvedla nádobku a protřepala ji,
ale prášek jste si nevzala.
[povzdech a zasmání]
Asi jsem otravná.
Ne, jsi vážně úžasná. [zasmání]
Ale tyhle prášky, přísahám, snad vyrobili pro koně.
[Marie] Když je nebudete brát, selže podle doktora srdce a...
kdo mi pak bude tak výborně vařit?
- [tichý smích] - Tak, teď jezte.
Myslíte, madame Manecová, že v nebi
vážně spatříme Boha tváří v tvář?
Možná.
I já slepá?
Čekala bych,
že pokud chce, abychom něco viděli,
uvidíme to.
- [vrzání schodů] - [blížící se kroky]
[Manecová] Etienne? Co se stalo?
BBC, z Londýna. Četli Podzimní píseň.
- [nadechnutí] - První tři verše.
Co je Podzimní píseň ?
To je báseň Paula Verlaina, domluvený signál.
Že se blíží Američani.
A Britové taky.
To znamená, že máme spoustu práce.
Jen klid, Etienne. Udělám vše, co bude třeba.
Sledování přístavu, seřadiště, cest.
- Udělám to. - [Etienne] Sophie, ty ne.
Doktor řekl, ať odpočíváš. Ta úzkost by...
mohla být nebezpečná.
Jak to chceš všechno stihnout, když už báseň přečetli?
Prostě budu doktora ignorovat.
Ne, tak to ne, udělám to já.
[Etienne] Marie, to nejde...
Jak ty chceš sledovat plující lodě?
Marie může sbírat zprávy.
A ty?
Budeš dělat co?
Etienne.
Ty nechceš být naživu, než zemřeš?
- Marie... - Ano?
Až dojíš tu polévku, jdi k modelu, který postavil otec,
a seznam se se všemi ulicemi, které vedou odtud
ke kostelu a k pekařství.
Budeš toho mít hodně v příštích dnech.
[křik racků]
[mumlání] Doprava. Potom čtyři bloky pořád rovně...
[Etienne] Zeptej se znovu.
[Marie] Cože?
Říkal jsem, že když se budeš ptát ty,
možná s tebou jednou půjdu.
Tak, prosím, se mě zeptej.
Strýčku Etienne,
půjdeš dnes se mnou do světa?
Ano.
Ano, půjdu.
[Marie] Madame Manecová!
Madame Manecová, my půjdeme ven!
Jak to myslíš, „my“?
[Etienne] Myslí „my“.
Půjdeme se projít.
Co je na tom zvláštního?
Výborně.
Čepice, Etienne.
Bez té jsi nikdy neodešel. Čepice.
[hraje příjemná hudba]
Pořád je tady.
Stále je.
Jak vypadá?
Vypadá jako můj mladší bratr.
[dojatý vzdech]
[pokračuje příjemná hudba]
[křik racků]
[hlasitý dech]
Papá říkal, že jsi dřív býval tygr.
[uchichtnutí]
Tygr.
Ano, tygrem jsem jednou byl.
A taky zase budeš.
Budeš jím znovu.
[příjemná hudba graduje]
Děkuji.
Můj bože.
Ano. To je Etienne. [vzdech]
Co z něj zbylo.
Odteď budu chodit pro pečivo já.
Teď vím, že vyhrajem.
[hraje rytmická hudba]
[tiše] Je to ta spálená. Ta, co se nejí.
Vítejte zpět.
[sípání, kašel]
- [otevření dveří] - [Etienne] Sophie? Jsme zpět.
[bouchnutí dveří]
Ta spálená.
Jsi v pořádku?
Na to, jestli jsem, nebo ne, není čas.
[hraje napínavá hudba]
Šestnáct skupin.
Ahoj.
Máš hlad?
Ano, děkuju.
- Hůl, budu s ní rychlejší. - Kam to jdete?
- [Marie] Máme spoustu práce. - Spoustu!
[hučení motocyklu]
[Etienne] Připlouvá z Rotterdamu pod nizozemskou vlajkou.
Obchodní loď Batista May.
Převáží beton, nejspíš asi výztuž.
Jaké je registrační číslo?
Je to RD1123.
[blížící se kroky]
Boty. Okované.
[křik racků]
Berou vám?
Ještě ne.
Co je to?
Co... je... to?
[Marie] To je můj úkol.
Jsem slepá. Je napsaný Braillem.
A co je na tom papíru napsané?
Přečti mi to!
„Kapitán Nemo mluvil s velmi podmanivou výřečností.
Ten oheň v jeho očích a vášeň v jeho gestech ho zcela proměnily.
Loď miloval, jako otec miluje dítě. “
Je to z knihy Dvacet tisíc mil pod mořem.
Čteme ji právě ve škole a napsal ji slavný Francouz.
Úspěšný rybolov.
Díky.
[šum vln]
[úlevný vzdech]
Marie, občas mě vážně děsí, jak jsi v tomhle dobrá.
[vesele] No, v tom případě bych požádal svou sestru.
[Marie] Kouř?
Sakra.
Sophie?
Sophie! Sophie, kde jsi?
[kašlání]
Sophie!
[hraje dramatická hudba]
Ne. Ne! Sophie.
Ne, ne, ne, ne, ne.
[Mariino kašlání]
- Etienne? - Tady jsem!
Co se stalo?
[vzlyky]
[popotáhnutí]
[Etienne] To její srdce.
Čekala, dokud si nebyla jistá, že ji zastoupím.
Nikdy to se mnou nevzdala, i když jsem to vzdal já sám se sebou.
[vzlyky]
Dokončíme to, co jsi začala.
Dokončíme tvoje dílo. Slibuju.
Neboj, dokončíme to.
Sophie...
[pláč]
[šeptem] Sophie...
Etienne, já se snažím dokončit, co madame Manecová začala,
ale bez tebe to nedokážu.
Je nutné, abys tu byl se mnou. Prosím.
[důstojník] To by už stačilo, Marie!
Konečně... [hlasité bouchnutí] ...jsem tě našel.
Dnes.
V tuhle chvíli.
Tady to končí.
[křik vojáků]
[střelba]
Němci už jsou zoufalí.
Marie není v bezpečí.
Běž za ní a ochraňuj ji, dokud nepřijdou Američani.
Budu.
Až ji uvidíš...
řekni jí, že tygr je radši mrtvý než v kleci.
Osvobodila mě.
Že jí děkuju.
Jen klid.
Jsi hodnej kluk, Wernere Pfennigu.
Jsi hodnej.
Nenech se tou válkou zlomit.
Ochráníš ji?
Slibuju.
[hraje emotivní hudba]
[přelet letadla]
Papá, slyšíš mě?
Dej mi svou sílu.
Proč mluvíš se svým otcem?
[nálet letadla]
Chceš vědět, co se mu stalo?
Já ti to řeknu.
Poté, co tě tady nechal,
odjel do Paříže, aby se pokusil setřást gestapo.
Ale bohužel pro tvého otce mělo gestapo jiné plány.
[nezřetelné hovory cestujících]
Nikdy nezastavovat.
Nikdy neváhat.
A to je něco, co vám nejde, Monsieur LeBlanc.
A teď, zcela bez povyku...
půjdete se mnou.
[hraje napínavá hudba]
[důstojník] Ano, smějete se, jsou to vaši staří známí.
Jednoho dne jste míval každý klíč od každého zámku.
Ale teď potřebujete jen jeden klíč.
Dám vám ho.
Je váš, prosím.
Je váš. Odemkněte si a jděte.
Jděte, kam se vám zachce.
Běžte do drahé restaurace,
klidně sám, láhev vína.
Nadechněte se života.
Mám radši levné víno a jídelní stůl. Život můžete dýchat kdekoli.
Vaše statečnost mě vůbec nezajímá.
Ve válce je odvaha něco jako...
Pff...
...listy na stromě, je jich spousta.
- [ozvěna tlesknutí] - [fouknutí]
Ale odletí.
Vy mě nezajímáte.
Je mi fuk, zda jste živý, či mrtvý.
Jste vyšší důstojník. Co ode mě chcete?
Já jsem
nejvyšší důstojník v jednočlenné jednotce.
Mám za úkol najít každý vzácný kámen v Evropě
a dovézt jej do Říše.
Jsem v tom dobrý.
[syknutí] Byl jsem úspěšný...
až na jednu výjimku.
Hledám konkrétní diamant.
[zasmání]
Je do Hitlerovy soukromé sbírky?
Nebo je možná pro vás.
Jste nemocný.
Čiší to z vás.
Odpoledne bude vypadat následovně.
[zasmání]
Odteď až do západu slunce...
Vy neuposlechnete rozkaz
a pokusíte se ten vzácný klenot získat jenom pro sebe.
Neřeknete mi, kde je,
a zastřelím vás.
Do hlavy, v téhle místnosti, před setměním.
Já už jsem dávno mrtvý.
Mrtvému vyhrožovat nemůžete.
[zasmání]
Myslíte, že jste mi nic neřekl, ale za tak krátkou dobu
jste mi toho řekl docela dost.
Když jsem se ptal, tak mi bylo řečeno, že jste racionální muž.
Nevěříte v idiotské věci, jako jsou prokleté diamanty.
Přestože vlastnictví tohoto kamene způsobilo,
že vaše dcera žije život v temnotě.
Když jste ten racionální muž,
nevěřím, že byste položil život za jeden hloupý kámen.
[vydechnutí]
Hm.
Ale za ni byste život položil.
[kovové dunění]
To znamená, že diamant je u vaší dcery.
Najdu vaši dceru, najdu i kámen.
[zasmání]
Tiché zvony v místnostech, jako je tahle, slyší jen muži jako já.
Hm.
A zrovna jsem jeden slyšel.
Ano, všechno má svůj hlas.
Stačí poslouchat.
Věříte, že vám Moře plamenů daruje nesmrtelnost?
Promiňte.
Smrt přijde i pro vás.
Jestli ale někoho milujete,
láska překoná nesmrtelnost.
A proto moje dcera žije ve světle, ne v temnotě.
[křik]
[sténání]
Moje nástroje ke zkoumání drahých kamenů.
A moc...
se mi při takovýchto příležitostech hodí.
[řev]
[sténání]
[důstojník] Máte maximálně tři hodiny
na to, dát mi adresu.
[sténání]
Naučil jsem se, že v takovýchto situacích
je bolest silnější než loajalita a vlastenectví.
Otázka dnešního odpoledne zní...
[kovové dunění]
Je bolest silnější než láska?
[tiché zasténání]
[hraje emotivní hudba]
[povzdech]
Tak zněla otázka:
Je bolest silnější než láska?
Chceš znát odpověď na tu otázku?
Ta zní ne!
Vůbec nic mi neřekl.
Mučil jsem ho přes tři hodiny, a stejně mi nic neřekl.
Nedal mi tu adresu.
Nechtěl se tě vzdát.
A tak...
[pláč]
[hraje ponurá hudba]
[Marie] Ne. Ne...
[důstojník] Ano, Marie, tvůj otec je mrtvý.
Já jsem ho zabil.
[vzlyky] Ne.
[křik vojáků]
[vzdálená střelba]
[zrychlený dech]
Papá, ne, ty nejsi pryč...
dokud nezmizím i já.
[hraje dramatická hudba]
Marie, rozumíš, v jaké jsi situaci?
Klidně to tu vyhodím do povětří.
- Já odtud neodejdu... - V jakoukoliv chvíli.
...dokud nebude pryč.
Řekni mi, kam otec schoval diamant, a já tě pak nechám být.
Já nejsem sama.
Vy sice máte granát,
ale já mám zbraň.
Kdo by byl tak hloupý a bezohledný, aby dal zbraň slepé holce?
Dal mi ji a naučil mě ji používat můj strýček Etienne.
[tříštění skla]
Jestli projdete těmi dveřmi,
zastřelím vás tak, jak mě to strýček Etienne naučil.
[důstojník] To, že máš u sebe strýčkův revolver, všechno komplikuje.
Ale jen trochu.
- Co jste říkal? - Řekl jsem...
[sténání]
[hekání]
Sice máš zbraň, Marie.
Ale nemáš oči.
A za chvíli
už ani uši. Chápeš?
Odpočítávám od deseti.
A pak vytáhnu drát, který drží pojistku granátu.
Výbušnina bude plná střepin,
takže doporučuju, abys odstoupila!
Jen si chci být jistý, že budeš naživu, až nechám ty dveře vybouchnout.
Exploze tě ohluší.
Třicet vteřin nic neuslyšíš.
V tu chvíli vstoupím do místnosti
a zkusím to s malou dívkou, která je napůl v bezvědomí,
a nemá nic než čich.
Tohle je vážně tvá poslední šance. [řve] Mluv se mnou!
[hraje ponurá klavírní hudba]
[Jutta] Wernere!
[nadechnutí]
[přelet letadla]
[vzdálená střelba]
[hraje rytmická hudba]
[nedaleký výbuch]
Dnes tady nezemřeme.
Už jdu, Marie.
[hraje emotivní hudba]
Deset.
I když ohluchnu, tak pořád uslyším tvůj hlas.
[důstojník] Devět.
Osm.
Sedm.
Šest.
Pět.
Čtyři!
Tři!
Dva.
Jedna.
[střelba]
[vysoký zvonivý tón]
[pokřikování vojáků]
[tlumené zvuky]
[tlumený hlas]
[střelba a křik zvenku]
[tlumené zvuky a tlukot srdce]
[ohlušující střelba a křik]
[nezřetelný křik]
[Wernerův zrychlený dech]
Marie? Jsi v pořádku?
Marie! Kde jsi?
Poslal mě strýček Etienne.
- [tlumené výstřely] - [Wernerův tlumený křik]
[Werner tlumeně] Poslal mě strýček Etienne.
[táhlý bzučivý zvuk]
[tlumené kroky]
[vrzání podlahy]
[křupání skla]
[důstojníkovy výkřiky]
- Marie! - [Marie] Tady jsem!
Kdo jsi?
Jmenuju se Werner.
Jsem německý voják, ale jsem tvůj přítel.
Tvůj strýček Etienne byl i můj profesor!
Ten příběh je od věci, ty zrádce!
A buď si jistý, že s tebou velmi brzy zemře.
Marie, tvoje zbraň pojme šest nábojů.
Napočítal jsem pět.
Takže ještě jeden.
Postarám se o toho zrádce.
[šeptem] A pak si pro tebe dojdu.
[výstřely]
[zrychlený dech]
[vrzání schodů]
Jde dolů po schodech!
Je v půlce! Znám zvuk každého schodu.
Za chvíli bude skoro u salonku.
Ještě pět schodů.
[zrychlený dech]
Je skoro na konci schodů!
Je na podestě, přede dveřmi.
[cvaknutí zbraně naprázdno]
[cvaknutí kohoutku zbraně]
[hraje napínavá hudba]
Všechno má svůj hlas.
Jen musíš poslouchat.
[úlevné vzdechy]
[váhavě] Jsi německý voják.
Já už teď nejsem nic...
Jen jsem naživu.
Díky tobě.
[tiché zasmání]
Co je to?
Co?
[Werner] Muselo to být v tom modelu. Vypadá jak diamant.
Nesahej na něj!
Proč ne?
Nech ho být.
Říkal jsi,
že byl můj strýček i tvůj profesor?
Jo.
[hraje tichá, pomalá melodie]
[křik racků]
A říkals, že tě...
sem poslal profesor?
Chtěl...
abych ti vyřídil...
[napjatě a plačtivě] Vyřídil co?
Tygr je radši mrtvý než v kleci.
[rozechvěle] Oni...
Oni ho zabili.
Že prý jsi ho osvobodila.
Mrtvý je šťastný...
Tohleto mi řekl.
[s pláčem] Já... Já...
Tady, tady sedával?
Tys ho poslouchal?
[Werner] Byl to můj otec.
A... No, teda jako by byl.
Jsem sirotek.
Tohle místo jsem viděl, když jsem zavřel oči.
I já ho viděla.
[hraje jemná klavírní hudba]
A ani jsem je zavírat nemusela.
Nejdůležitější světlo je to,
- které nevidíme. - ...které nevidíme.
Vypadáš hladově.
Nemám hlad.
Já jo.
Máš rád broskve?
Mám rád broskve.
Dej ruku.
[Marie] Děkuju.
[Marie] Mmm.
[smích]
[hučení rádia]
Co to děláš?
[Werner] Jen opravuju rádio.
[šumění rádia]
Ta hudba, co profesor vždycky hrál...
Máš ji tady?
[z rádia hraje jemná klavírní hudba]
[napjatý dech]
Drahá sestro Jutto...
- Nevím, jestli posloucháš... - [pláč se smíchem]
...ale pokud ano,
tak jsem naživu.
A v hlavě mám pořád stejnou frekvenci.
Jsem ve Francii.
Pokusím se vrátit domů.
A až se vrátím, tak ti všechno povím.
Je toho tolik.
Ale to nejdůležitější...
Potkal jsem profesora. Opravdu.
Zachránil mi život.
A sedím na jeho židli.
Vedle dívky s překrásnýma očima.
Musím jít.
[smích]
Posílám pusu.
[vzlyky]
- [vypnutí rádia] - [hudba z gramofonu pokračuje]
[hudba končí]
[deska se točí naprázdno]
[křik z ulice]
Jsou blízko.
Znám město dobře. Vím o tajných cestách.
Můžu tě dostat až k městským hradbám.
Ne.
Ne. Když, když tě taky chytí, zastřelí tě jako kolaboranta.
Ale setkáme se znovu.
Kde?
Na vlně 13,10.
Budu poslouchat, jestli budeš vysílat.
Až válka skončí a budeš chtít, abych přijel, tak přijedu.
Třeba si to rozmyslíš.
To ne.
Tak mě poslouchej.
Budu.
Budu poslouchat jako vždy.
[jásající dav]
[hraje emotivní hudba]
Asi by ses měl vzdát Američanům.
Místní by tě zabili,
ale Američani ti dají boty a jídlo.
A šanci.
[tiše] Dobře.
Dobře.
Jdu s tebou.
[muž z ulice] Děkujeme!
[všichni jásají]
[hraje vítězoslavná hudba]
[muž] Chci se ujistit, že je tahle oblast kompletně zabezpečená.
Budu poslouchat.
Seržante! Ihned zatknout!
[bučení, křik davu]
[hraje pomalá hudba]
[hraje emotivní hudba]
[jásot z ulice]
[hraje radostná hudba]
[žena z odboje] Dokázali jsme to, Marie! Dokázali!
[šťastný vzlyk]
[všichni zpívají francouzskou hymnu]
[jásot pokračuje v dálce]
[hraje pomalá hudba]
[křik racků]
[pokračuje zpěv]
[hraje pomalá melancholická hudba]
[hraje jemná klavírní hudba]
PODLE ROMÁNU ANTHONYHO DOERRA
[hraje zádumčivá klavírní hudba]