Нарешті я тебе знайшов!
Марі!
Далі бігти нікуди.
Я знаю, що ти нагорі, Марі.
Звідси не втечеш.
Я слабкий і повільний, але потреба моя велика.
Я іду по тебе, Марі.
ВСЕ ТЕ НЕЗРИМЕ СВІТЛО
Припускаю, ти забарикадувалася.
Розумниця.
Але із цим треба покінчити.
У мене є зброя, Марі.
І ручна граната.
Але якщо відповіси на просте запитання...
не доведеться...
марнувати сили...
чи застосовувати вибухівку.
Американці вже на околицях міста.
Немає часу на ігри.
Просто скажи, де Море полум'я!
Етьєне, мені страшно.
Прийди додому.
Прошу, прийди додому.
Професоре...
З вами все гаразд?
Ні...
Ні, з професором не все гаразд.
Гарне місце для цього.
Для чого?
Останнього уроку професора.
Коли душа покидає Землю...
ти це знаєш.
Усе твоє життя пробігає перед очима.
ЧОТИРИ МІСЯЦІ ПЕРЕД ТИМ
Лондон звертається до народу Франції.
З дуже особистим повідомленням.
Сумноспіви осінніх струн.
Повторюю...
Сумноспіви осінніх струн.
Дякую.
Мадам Манек, ви мусите прийняти таблетку перед їжею.
Я вже прийняла, золотце. Ти ж чула.
Ні, я чула, як ви взяли пляшечку, потрусили нею,
але таблетки не прийняли.
Знаю, я надокучлива.
Ні, ти неймовірна.
Але, кажу тобі, ці таблетки як для коней.
Лікар казав, що якщо не прийматимете, серце не витримає,
і хто тоді готуватиме мені цей чудовий суп?
Ось так. Тепер можете їсти.
Як гадаєте, мадам Манек, на небесах
ми справді побачимо Господа?
Можливо.
А якщо людина сліпа?
Я думаю,
що якщо Господь хоче, щоб ми щось побачили,
ми побачимо.
Етьєне, що сталося?
Бі-Бі-Сі з Лондону щойно зачитали «Осінню пісню».
Перші три рядки «Осінньої пісні».
Що за «Осіння пісня»?
«Осіння пісня» Поля Верлена — це сигнал.
Що американці йдуть.
Британці йдуть.
Тобто тепер у нас багато роботи.
Усе гаразд, Етьєне, я про все подбаю.
Слід стежити за портом, станціями.
- Дорогами. - Я все зроблю.
Ні, Софі, ти... Лікар казав, що тобі треба відпочивати, а тривожність...
Може бути небезпечною.
Тепер, коли зачитали поему, як ти все це робитимеш?
Не зважатиму на слова лікаря.
Ні, я робитиму все, що треба.
Марі, ти не зможеш...
Як ти стежитимеш за рухом кораблів?
Марі може збирати повідомлення.
А ти?
Що ти робитимеш?
Етьєне.
Ти не хочеш трішки пожити, перш ніж помреш?
- Марі... - Що?
Коли доїси суп, іди до моделі міста, яку зробив тобі батько,
і уважно вивчи всі вулиці,
які ведуть до церкви й пекарні.
Наступні кілька днів ти будеш дуже зайнята.
Попроси мене ще раз.
Що?
Якось я сказав, що якщо ти попросиш...
може, я піду з тобою.
Тому попроси мене ще раз.
Дядьку Етьєне...
ти підеш зі мною у світ?
Так.
Піду.
Мадам Манек!
Мадам Манек, ми йдемо.
Хто це «ми»?
«Ми».
Ми йдемо на прогулянку.
Що в цьому дивного?
Дуже добре.
Кепка, Етьєне.
Ти ніколи раніше не виходив із дому без кепки.
Досі тут.
І який він?
Нагадує мого молодшого братика.
Тато казав, що колись ти був тигром.
Тигром.
Так, колись я був тигром.
І знову будеш.
Знову будеш.
Дякую.
Боже мій.
Так. Це Етьєн.
Те, що від нього лишилося.
Відтепер я забиратиму хліб.
Тепер я знаю, що ми виграємо.
Підгорілий не їсти.
З поверненням.
Софі. Ми повернулися.
Підгорілий.
Ти як?
Зараз не час думати про те, як я.
Шістнадцять груп.
Гей.
Голодна?
Так, дякую.
- Візьми мій ціпок, я піду швидше. - Ви куди?
- У нас багато роботи. - Багато роботи!
Новий корабель із Роттердама під прапором Нідерландів.
Торгове судно «Батіста Мей».
Перевозить бетон, мабуть, для укріплень.
Який реєстраційний номер?
Р-Д-1-1-2-3.
Черевики. Металевий звук.
Щось упіймали?
Ще ні.
Що це?
Що це таке?
Моє домашнє завдання.
Я сліпа, тож воно написане шрифтом Брайля.
І що написано на цьому аркуші?
Прочитай.
«Капітан Немо говорив вишукано. Це зачаровувало.
Вогонь у його очах і пристрасть у його рухах змінили його.
Він любив корабель, як батько любить дитину».
Це з книги. «Двадцять тисяч льє під водою».
Ми читаємо її у школі, і ще це твір француза.
Вдалого улову.
Дякую.
Марі, іноді мене лякає, яка ти в цьому вправна.
Якби я це робив, то попросив би сестру.
Дим?
Чорт.
Софі!
Софі! Ти де?
Софі!
Ні. Софі.
Ні.
- Етьєне! - Сюди!
Що сталося?
Серце.
Вона чекала, поки я займу її місце.
Вона ніколи не зневірювалася в мені, навіть коли я сам зневірився.
Ми закінчимо те, що ти почала.
Ми закінчимо твою роботу, обіцяю.
Закінчимо.
Софі...
Етьєне, я намагаюся закінчити те, що почала мадам Манек,
але не можу без тебе.
Ти потрібен мені тут. Прошу.
Досить уже, Марі!
Нарешті...
я тебе знайшов.
Сьогодні.
У цю мить.
Це закінчиться.
Німці у відчаї.
Марі в небезпеці.
Іди до неї і захищай, поки не прийдуть американці.
Обіцяю.
Коли побачиш Марі...
скажи їй, що тигр щасливіший мертвий, ніж у клітці.
Вона мене звільнила.
Подякуй їй від мене.
Усе гаразд.
Ти хороший хлопець, Вернере Пфеннігу.
Ти хороший хлопець.
Не дозволяй цій війні зламати тебе.
Захисти її.
Обіцяю.
Тату, якщо ти слухаєш...
мені потрібна твоя сила.
Навіщо ти розмовляєш із батьком?
Хочеш знати, що з ним сталося?
То я розповім.
Коли він залишив тебе тут,
то поїхав у Париж, щоб збити гестапо зі сліду.
ПАРИЖ ЛИПЕНЬ 1943 Р.
Але твоєму батькові не пощастило, у гестапо були інші плани.
Ніколи не зупиняйся.
Ніколи не вагайся.
Ви не дуже в цьому вправні, пане Леблан.
А тепер не опирайся...
і йди зі мною.
Так, усміхаєшся, бо це твої старі друзі.
Колись ти завідував усіма ключами до всіх замків.
Але тепер тобі потрібен лише один.
Можеш узяти.
Він твій, бери.
Бери. Відімкни двері і йди.
Іди куди завгодно.
У дорогий ресторан,
купи собі пляшку вина.
Відчуй життя.
Краще вже дешеве вино за кухонним столом, а життя відчувати можна де завгодно.
До твоєї хоробрості мені байдуже.
Під час війни хоробрість наче...
листя на деревах, рясне й непотрібне.
І так здує.
І до тебе мені байдуже.
Байдуже, житимеш ти чи помреш.
Ти старший офіцер, чого тобі від мене треба?
Я найстарший офіцер у підрозділі.
Моє завдання — збирати цінні камені в Європі
й доставляти їх у Рейх.
І я це добре вмію.
Я досяг успіху...
за одним винятком.
Я шукаю один діамант.
Для приватної колекції Гітлера?
Чи... для себе?
Ти хворий.
Від тебе тхне хворобою.
Ось як усе буде сьогодні.
Від цієї миті й до заходу сонця...
Ти не послухаєшся наказу
і спробуєш залишити цей цінний камінь собі.
Якщо не скажеш, де він...
я тебе застрелю.
У голову, тут, у цій кімнаті, ще до настання ночі.
Але я вже мертвий.
А мертвого неможливо залякати.
Думаєш, ти мені нічого не сказав, але ти вже багато розповів
за короткий проміжок часу.
Я про тебе розпитував, і мені сказали, що ти дуже раціональний чоловік.
До прикладу, ти не віриш у такі ідіотські речі,
як прокляті діаманти.
Хоча володіння цим каменем
призвело до того, що твоя донька живе в темряві.
Отож, як раціональний чоловік...
я не вірю, що ти пожертвуєш життям заради шматка каменю.
Але ти пожертвуєш життям заради доньки.
Тобто діамант у твоєї доньки.
Якщо знайду доньку — знайду камінь.
У такій кімнаті звучать тихі дзвони, які чує лише така людина, як я.
І щойно один задзвонив.
Так, усе має голос.
Треба лише слухати.
Ти віриш, що Море полум'я дасть тобі вічне життя?
Мені шкода.
Смерть прийде по тебе.
Але якщо ти когось любиш...
любов переживе все.
Тому моя донька живе у світлі, а не в темряві.
Це мої інструменти для перевірки цінних каменів.
Але я виявив...
що вони дуже корисні і в таких випадках.
У нас є трохи більше трьох годин,
щоб ти дав мені адресу.
Я зрозумів, що в таких ситуаціях
біль сильніший, ніж вірність і патріотизм.
Але зараз питання в тому...
чи біль сильніший за любов?
Таке було запитання.
Біль сильніший за любов?
Хочеш знати відповідь на це запитання?
Відповідь — ні!
Він нічого мені не сказав.
Я катував його три години, а він нічого не сказав.
Він не дав мені адреси.
Він тебе не зрадив.
Тому...
Ні...
Так, Марі, твій батько мертвий.
Помер від моїх рук.
Тату, ти не помер...
поки я жива.
Марі, ти розумієш своє становище?
Я можу підірвати двері...
- Я не помру... - ...будь-якої миті.
...поки він не помре.
Скажи, де тато заховав діамант, і я залишу тебе саму.
Я не сама.
Може, у тебе і є граната.
Та в мене є пістолет.
Що за безвідповідальний дурень дав зброю сліпій дівчині?
Дядько Етьєн дав мені пістолет і навчив ним користуватися.
Якщо увійдеш у двері,
я тебе застрелю, як учив дядько Етьєн.
Той факт, що в тебе револьвер, дещо ускладнює ситуацію.
Але лише трішки.
- Що ти сказав? - Я сказав...
У тебе є пістолет, Марі.
Але в тебе немає очей.
А скоро...
не буде й вух.
Я порахую до десяти.
А тоді потягну за провід, який тримає чеку гранати.
Вибухівка наповнена шрапнеллю,
тому раджу відійти!
Хочу впевнитися, що ти будеш жива, коли я підірву двері.
Але вибухівка тебе оглушить.
Ти нічого не чутимеш 30 секунд.
І тоді я увійду в кімнату
й схоплю напівпритомну дівчинку,
у якої залишиться лише нюх.
Це твій останній шанс. Говори!
Вернере!
Ми не помремо сьогодні.
Я іду, Марі.
Десять...
Навіть якщо я оглухну, я все ще чутиму твій голос.
...дев'ять...
вісім...
сім...
шість...
п'ять...
чотири!
Три!
Два.
Один.
Марі! Ти ціла?
Марі! Де ти?
Мене послав твій дядько Етьєн.
- Марі! - Я тут!
Хто ти?
Мене звати Вернер.
Я німецький солдат, але я твій друг.
Твій дядько Етьєн був і моїм професором!
Твоя історія не має значення, зраднику!
І можеш бути певний, скоро вона помре разом із тобою.
Марі, у твоєму пістолеті вміщується шість куль.
Я нарахував п'ять.
Залишилася одна куля.
Я розберуся із цим зрадником, а тоді повернуся по тебе.
Він спускається сходами.
Уже пройшов половину, я знаю звук кожної сходинки.
Майже дійшов до першого поверху.
Ще п'ять сходинок.
Він уже майже зійшов зі сходів.
Він на сходовому майданчику, за дверима.
Усе має голос.
Треба лише слухати.
Ти німецький солдат.
Я тепер ніхто...
просто живий.
Завдяки тобі.
Що це?
Що?
Мабуть, він був усередині моделі.
- Схоже на діамант. - Не торкайся.
Чому ні?
Залиш.
Ти сказав, що мій дядько був і твоїм професором.
Так.
Ти казав...
що тебе прислав професор.
Він...
попросив переказати тобі...
Що переказати?
Тигр щасливіший мертвий, ніж у клітці.
Але він...
Його вбили.
Він сказав, що ти його звільнила.
«Щасливіший мертвий...»
Він так сказав.
Я...
Він тут сидів?
Ти його слухав?
Він був моїм батьком.
Мені так здавалося.
Я сирота.
Я бачив це місце, коли заплющував очі.
Я теж бачила.
Мені не треба було заплющувати очі.
Найважливіше світло...
- Світло, якого ми не бачимо. - ...світло, якого ми не бачимо.
Здається, ти голодна.
Ні.
А я голодний.
Любиш персики?
Люблю.
Простягни долоню.
Дякую.
Що ти робиш?
Ремонтую радіопристрій.
Музика, яку вмикав професор.
Вона в тебе ще є?
Сестричко, Ютто...
я не знаю, чи ти слухаєш,
але якщо слухаєш,
то знай, що я живий,
і моя свідомість досі на тій самій частоті.
Я у Франції.
Спробую повернутися додому.
А коли повернуся, я тобі все розповім.
Стільки всього.
Але найважливіше...
Я зустрів професора. Справді.
Він врятував мені життя.
І я сиджу в його кріслі.
З дівчиною, у якої найкрасивіші очі.
Я мушу йти.
Люблю.
Вони вже близько.
Я дуже добре знаю місто. Знаю таємні шляхи.
Я можу піти з тобою.
Ні.
Ні. Якщо тебе впіймають зі мною, то застрелять як колаборантку.
Але ми ще зустрінемося.
Де?
На короткій хвилі 13.10.
Якщо вестимеш трансляції, я слухатиму.
А коли війна скінчиться, і захочеш, щоб я приїхав, я приїду.
Ти можеш передумати.
Ні.
Не передумаю.
Тоді слухай.
Слухатиму.
Слухатиму, як завжди.
Ти мусиш здатися американцям.
Місцеві мешканці тебе вб'ють,
а американці дадуть тобі взуття, їжу
і шанс.
Гаразд.
Добре.
Я піду з тобою.
Я хочу, щоб усю територію зачистили й обгородили.
Я буду слухати.
- Сержанте! Схопіть цього чоловіка! - Ходи.
Нам вдалося, Марі! Вдалося!
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕНТОНІ ДОРРА
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин