Vi må se nærmere på Påskeøens forhistorie.
Vi må ikke bare tro på det, vi hører.
Dr. Sonia Haoa Cardinali, Rapa Nui beboer og arkæolog
har brugt næsten fem årtier på at afdække øens glemte historie.
Ikke ved at studere Moai eller gamle bosættelser,
men ved en nøje undersøgelse af øens planter.
Du har en særlig interesse for botanik, men du er samtidig arkæolog.
Ja. Det vigtigste for mig er at forstå folket.
At forstå, hvordan folk kom hertil.
Og at forstå, hvordan folk tilpassede sig denne ø
for som mennesker, kan vi ikke klare os uden planter.
I en nu uddød vulkans krater har Dr. Cardinali og hendes kolleger søgt
efter spor af ikke-indfødte planter, som må være bragt hertil af mennesker.
Hvad siger planter om øens bosættelse?
Da vi studierede forskellige fødevarer, fandt vi resultatet i…
…bananen.
Man fandt bananer på øen for 3.000 år siden.
-Så her har været bananer i 3000 år? -Ja.
Og de kom ikke hertil af sig selv.
De blev ikke bragt hertil af fugle eller af havet.
Bananen skulle plantes af et menneske.
Så derfor viser den os,
at Rapa Nui blev befolket af mennesker i en tidligere periode.
Ja.
Det har overrasket alle. Det har ændret lidt på historien.
-Det ændrer meget på historien. -Mulden lyver ikke.
Nej, den taler sandt.
Vi tænkte ikke at bananen var så vigtig.
Dr. Cardinalis datering stammede fra mikroskopiske rester af bananplanter.
Det rykkede menneskets ankomst til Rapa Nui 2.000 år tilbage.
Så planterne rykker tidslinjen tilbage.
Og endda mere end 3.000 år.
Det ved vi ikke, men det er grunden til, at vi bør søge videre.
Bestemt.
I lyset af disse nye beviser er vi nødt til at genoverveje Rapa Nuis forhistorie.
Dr. Cardinalis resultater tyder på, at polynesiske bosættere nåede denne ø
længe før det anerkendte tidspunkt.
Men baseret på Rapa Nuis mundtlige traditioner, er der en anden mulighed.
Måske ankom Hotu Matu'a og hans syv spejdere hertil
mange tusinde år tidligere, end man har troet muligt.
Kunne der være en glemt periode i historien om denne ø?
Et tidligere kapitel, skrevet af overlevende fra den globale katastrofe
for 12.000 år siden?
Oldtidskatastrofer AMERIKA
KAPITEL III
Hvis mennesker ankom til Rapa Nui for mange tusinde år siden, hvor boede de så?
Hvor er de arkæologiske spor, vi ville forvente at finde?
Husk, at under sidste istid lå havniveauet 120 meter lavere end i dag.
Rapa Nui var en meget større ø.
Et sådant landområde kunne forsørge en meget større befolkning,
Det kunne forklare, hvordan det enorme Moai-projekt kunne lade sig gøre.
Kunne de gamle bygmestre have boet ved den nu oversvømmede kyst?
Anvendte de kun det højereliggende land til udformningen af deres statuer?
Man glemmer ofte, hvor meget land, som gik tabt på grund af havets stigning
da istiden sluttede.
Det drejer sig om næsten 26 millioner kvadratkilometer.
Datidens bedste landområder.
Når havniveauet pludselig stiger, og kysterne oversvømmes af havet…
…bliver alt, der er bygget på de områder, knust og ødelagt.
Hvem ved, hvad der gik tabt, da havet steg?
Men vi ved, at de tidligste beboere på øen
udviklede mere end bare fantastiske evner som stenhuggere.
Rapa Nuis legender hævder, deres store grundlægger, kong Hotu Matu'a,
bragte noget særligt med sig fra det fjerne land Hiva. Et skriftsprog.
Spor af det findes bevaret på trætavler kendt som rongorongo.
De er nok kopier af kopier, skabt efterhånden som originalerne gik tabt.
Færre end 30 rongorongoer eksisterer nu.
De findes på museer verden over.
For indbyggerne på Rapa Nui, som dokumentaristen Leo Pakarati
har de tavler en særlig plads i historien.
Utroligt.
Normalt forbindes et manuskript med en stor, veludviklet kultur.
Og her finder vi det på en lille ø.
Rongorongoerne er interessante og vigtige for vores kultur.
-Og de er unikke i Polynesien. -Ja, de findes ikke på andre øer.
Med slavejagterne i det 19. århundrede
og den totale ødelæggelse af Påskeøens visdomstradition
gik evnen til at læse rongorongo-tavlerne tabt.
De er stadig et af oldtidens store mysterier.
Sprogforskere mener, at der er for mange symboler
til at rongorongo kan være et alfabet.
Det er nok et hieroglyf eller billedskrift,
som dem, vi kender fra de gamle egyptere og Induskulturen.
Det må have taget hundredvis hvis ikke tusinder af år at udvikle.
Rongorongo-systemet er meget komplekst.
Man har brug for mange elementer. Fred, vand, mad, samfund.
Det er en lang, intellektuel proces.
I århundreder, indtil europæerne ankom, blev skriftsproget dyrket gennem sang.
Men sammenhængen mellem lyde og symboler er for længst glemt.
Folk lærer ikke at læse. De kender kun sangen.
-Og i lang tid fortsatte sangen. -Hvad fortæller de sange om?
Landbrugssystemer. Regler for navigation.
Oversigter over slægtslinjer.
-Ejendomsrettigheder og den slags -Javel.
Rongorongoerne er
nok det vigtigste, som vores Tupuna, forfædre, har skabt.
Tilstedeværelsen af et fuldt udviklet manuskript på Påskeøen
er et paradoks og et mysterium, som endnu ikke er forklaret.
Vi må overveje den mulighed,
at manuskriptet blev bragt til Påskeøen i fjern forhistorie
af de første nybyggere, som huskes i mundtlig overlevering.
De skulle komme fra et større land i Stillehavet kaldet Hiva
Det druknede i en enorm oversvømmelse og forsvandt under bølgerne.
Jeg ved, at det er rene formodninger,
men står vi med det faktiske sprog
fra den tabte civilisation, jeg har ledt efter?
Et folk fra det fjerne Hiva…
…hvis oprindelseshistorie blev bevaret af de rejsende polynesiere,
som i dag kalder sig Rapa Nui.
Jeg mener, at Moai kunne også være skabt af samme tidligere civilisation.
Der er endda beviser på, at ahu-soklerne, som bærer Moai
kan bygge på et ældre byggeri, skabt af andre.
Som den her.
Det er Ahu Vinapu. Den er enestående på to punkter.
For det første er den bygget af hård basalt.
Ikke af blød vulkansk tuf, som de andre.
For det andet, og det er tydeligt,
er dens megalitblokke samlet på en måde,
som langt overgår alle andre ahu'er på øen.
Den var så præcist sammenføjet af de oprindelige bygmestre,
at ingen samtidige organiske materialer blev fanget i sammenføjningerne.
Derfor kan den ikke dateres.
Den synes så malplaceret her,
at man kunne forstille sig, at den er en anden kulturs værk.
Der er en anden grund til, at jeg tror, at denne anden kultur kan være
den glemte istidscivilisation, jeg har ledt efter.
Det oprindelige navn på hele øen er Te Pito o Te Henua, "Jordens navle".
Det at man betegner gamle, hellige steder som navler
er noget, der dukker op igen og igen i mange gamle kulturer og sprog verden over.
Göbekli Tepe betyder "Navlens bjerg".
Delphi i Grækenland var Jordens navle.
Angkor i Cambodja var en navle.
Er det muligt, at en enkelt verdensomspændende fortidskultur
brugte navlestrengsbilledet til at benævne deres helligste steder?
Som nu Rapa Nui?
Men hvordan fandt de hertil?
Der er en spændende mulighed.
Rapa Nui ligger i den vestlige ende af en undersøisk bjergkæde.
Under istiden, da havniveauet var 120 meter lavere
og havbunden måske højere, på grund af fænomenet isostasi,
kan nogle bjergtinder have brudt gennem overfladen.
Derved skabte de en kæde af små øer
som forbinder Rapa Nui med kysten i vore dages Peru.
Og netop der finder vi noget bemærkelsesværdigt,
hugget ind i et bjerg ved havet.
En kæmpe geoglyf, der i dag kendes som "Andesbjergenes kandelaber".
Sandet er skrabet væk fra klippen, så vi ser en enorm trefork.
Når man nærmer sig Perus kyst,
synes det som et fyrtårn eller et mærke, der kalder folk til sig.
"Kom. Her er noget vigtigt."
Geoglyffen kan ikke dateres.
Men keramik fundet i nærheden tilskrives Paracas-kulturen fra omkring 200 f.Kr.
De anerkendte og respekterede den.
Men den siges at være inspireret af legenden om den gamle gud Viracocha.
Han blev guddommeliggjort for at skabe mystiske vidundere i denne del af verden.
Fra de berømte Nazca-linjer
til det gådefulde megalitkompleks Tiwanaku i Bolivia,
højt oppe i Andesbjergene, hvor hans historie begynder.
Ifølge inkaerne blev denne region engang ramt ved en stor katastrofe.
En ren dommedag.
Bagefter dukkede en fremmed op af Titicacasøens vande.
De kaldte ham Viracocha.
"Havets skum."
Han og hans folk underviste de overlevende i landbrugets hemmeligheder.
Og færdigheder i stenhuggeri, samt hvordan man læser himlen.
Han skænker civilisationens gaver
til demoraliserede og knuste overlevende efter en katastrofe.
Disse historier giver genlyd i historier fra hele verden
om væsener, guddomme, mennesker, som overlevede den katastrofe
og genskabte civilisationen.
I Egypten var det Osiris, som underviste sit folk i,
hvordan man dyrker jorden, høster afgrøder og skaber love.
For Mexicos aztekere var det Quetzalcoatl, den skæggede vandringsmand,
som bragte dem civilisationens gave.
Og på Rapa Nui gentager kong Hotu Matu'a og hans udvalgte mænd dette tema.
Om rejsende fra et fjernt land, som ankommer for at genskabe civilisationen.
Når de samme traditioner findes over hele verden, må de tages alvorligt.
Selv i dag er historiefortælling en stærk måde at videregive kundskab på.
Mener du, at disse universelle historier
giver os en snert af ældgammel viden?
Bestemt.
Og hvor kom den fra?
Der var få overlevende til at give det videre
men den viden blev givet videre i form af myter og traditioner.
Menneskehedens myter er vor arts hukommelsesbank fra en tid uden skrifter.
Vi ved, at mundtlig tradition er en stærk måde at formidle historie på.
Den slags taler til mig om en slags historiske begivenheder.
Det er denne gentagelse af samme grundlæggende tanke
fra kulturer, der angiveligt ikke var forbundet.
Så jeg tror, at det er en fælles arv fra en meget ældre kultur.
Derfor skal myter tages mere alvorligt.
Ja, det tror jeg også.
De store læremestre fra vores myter, som Viracocha,
kunne være blandt de få overlevende fra en civilisation, der nu er glemt.
Og der er måske flere beviser af Viracochas arv.
Næsten 480 kilometer øst for Kandelabren…
…på et bjergplateau nær byen Cusco…
…omtrent 3500 meter over havets overflade…
…finder vi Sacsayhuaman.
SACSAYHUAMAN
Det er et af verdens mest usædvanlige oldtidssteder. Og et af de mest mystiske.
Den store bjergtop er fyldt med arkæologiske vidundere hugget i sten.
Helt ude på kanten ses den største gåde af dem alle…
Tre rækker af forbløffende stenvolde.
De snor sig over bjergtoppen.
Jeg er kommet her i mere end 30 år, men det forbløffer mig stadig.
Men nu, hvor min søgen efter en glemt civilisation har sat fokus på Amerika…
…vil jeg se på dette gamle megalimysterium igen.
Jeg føler mig som en miniudgave af mig ved siden af disse gigantiske megalitter.
Der er tusindvis af disse kolossale polygoniske stenblokke
som er perfekt udformet og sammenføjet.
Ingen stenblokke er ens udformet.
Alligevel er de præcist sammenføjet.
Det er, som om de er smeltet sammen.
Hvordan ville man gøre det i dag? Hvordan gjorde de det?
For at forstå Sacsayhuaman, skal vi vide mere om dens historie.
Den er hænger sammen med byen nedenfor.
I dag er Cusco en sprudlende metropol med 500.000 indbyggere.
Hvert år besøger millioner byen. Det er et populært turistmål.
Men i min søgen betyder den meget mere.
Cusco var hovedstad i det engang mægtige Inkarige.
En virkelig forbløffende civilisation.
Den blomstrede i de høje Andesbjerge.
Den er berømt for sine utrolige stenbyer som Machu Picchu.
Men som med Moai fra Rapa Nui er den sande historie skjult af katastrofer.
I 1532 bragte de spanske erobrere kaos og ødelæggelse til inkaerne.
På grund af undertrykkelsen af de indfødte kulturer under erobringen
er vores viden om inkaerne brudstykker. Det er et sort hul i historien.
Hvorfor? Fordi historien selvfølgelig skrives af sejrherren.
Få conquistadorer brugte tid på at lære om den kultur, de udslettede.
Inkaerne var en stor civilisation.
De opnåede utrolige præstationer, men de eksisterede kun i kort tid.
Skønt rigt og magtfuldt havde Inkariget kun eksisteret i mindre end et århundrede
før conquistadorerne ankom.
Det vidste spanierne ikke.
Så de antog, at alt, de så, inklusive de store megalitmure,
var skabt af inkaerne, de lige havde mødt.
Utroligt, hvordan inkaerne skulle udføre det med deres redskaber,
der stort set kun var andre sten, som de skulle udforme megalitterne med.
Det giver jo ikke mening.
Inkaerne havde intet skriftsprog.
Men de spanske optegnelser fortæller,
at Sacsayhuaman var var udtænkt af Pachacuti Inca Yupanqui,
hvis regeringstid indledte Inka-riget for mere end 500 år siden.
Jeg håber at lære mere fra Amadeo Valer Farfán, der arbejder her.
I hvilket århundrede, tror du,
at dette majestætiske arkitektoniske vidunder blev opført?
Byggeriet begyndte omkring 1440.
-Det stod færdigt efter 90 år. -Javel.
Lige før conquistadorerne kom.
Pachacuti instruerede sine arbejdere i at opføre Sacsayhuaman af lokale sten,
Det var en blød stenart.
Skønt det nu ligger 3700 meter over havet, dannede det engang bunden i et urhav.
For længe siden var denne del af Sydamerika også en del af havet.
I forskellige dele af denne dal består grundfjeldet af kalksten.
En sedimentær bjergart.
Ja. Og af den grund
er denne sten er blødere at arbejde med end andre sten.
Arkæologer hævder, at de kalkstensblokke blev hugget i stenbrud 9 kilometer herfra.
Jeg forstår, at kalksten er en blød sten og relativt let at bearbejde,
men vi ser på nogle gigantiske kalkstensblokke.
-Hvad vejer den tungeste blok? -Den vejer mere end 100 ton.
Utroligt!
Det, der undrer mig, er, hvordan man flyttede de enorme blokke.
Efter min mening lå hemmeligheden i mængden.
Pedro Cieza de León var spansk soldat og krønikeskriver, og ifølge ham,
arbejdede her hver dag over 20.000 mennesker.
Det er en logistisk udfordring.
At organisere 20.000 mennesker i en arbejdsstyrke er meget krævende.
Opførelsen af Empire State Building i New York
krævede omkring 3.400 mennesker i det 20. århundrede.
Selv med seks gange så mange arbejdere ville det at flytte de store stenblokke
have været en kæmpe udfordring, som hurtigt kunne gå galt.
Det eneste skriftlige, vi har om inkaernes flytning en en megalit
er bevaret af en spansk krønikeskriver årtier efter erobringen.
Ifølge den beretning, han hørte fra de lokale, endte forsøget i katastrofe.
Han fortæller om en stenblok, som blev slæbt over bjerget af 20.000 mennesker.
Indtil den på et tidspunkt styrtede ud over en afgrund
og knuste mere end 3000 mand.
Hvis inkaerne havde så mange problemer med én megalit,
hvordan fragtede de så tusinder hertil?
Ifølge spanske beretninger brugte inkaerne reb, træruller og løftestænger.
Man kunne med stor indsats og omhu sammenføje to-tre blokke,
men at sammenføje hundredvis af dem, alle præcist tilpasset,
trodser enhver logik.
Sæt nu den inkakejser overvågede opførelsen
af en fæstning på megalitmure, som allerede stod der?
Det er svært at forestille sig, hvad man så her, inden den spanske erobring.
Men ved at kombinere videnskabelige data med erobrernes beretninger,
kan vi få et godt indtryk af, hvordan Sacsayhuaman så ud under inkaerne.
Spanierne fortæller os, at hovedkomplekset blev brugt som militærkaserne
med plads til tusinder.
De beskriver et rundt tårn i tre lag, som hævede sig 15 meter over området.
Det var omgivet af rektangulære bygninger.
Hver med eget ferskvandssystem og lagerrum til korn.
Erobrerne troede, at Sacsayhuaman blev opført som en fæstning…
…for efter Cuscos fald forskansede inkaerne sig bag disse mure.
Og kun de mure står tilbage.
Men blev de bygget til det?
Hvad er det arkæologiens syn på Sacsayhuamans oprindelse?
Mange tror, det havde et militært formål.
Kun spaniere hævdede, at det var en fæstning, men det var det ikke.
Det var et helligt sted, et tempel, hvor man udførte ritualer og ceremonier.
Så det, vi ofte læser i historiebøgerne,
at Sacsayhuaman blev bygget som en fæstning, er forkert?
Bestemt.
Det, der er tilbage af konstruktionen, som blev opført af ensartede stenblokke,
antyder, at de ikke blev bygget samtidig med megalitmurene.
Det er rimeligt at sige, at inkaerne arvede nogle tidligere værker,
som er svære at forklare.
Ja.
Det tyder også på, at de blev opført med en ukendt stenhuggerteknik.
Det kan betragtes som glemt teknologi.
Vi står over for en gåde, som vi ikke kan forklare.
Kan de glatte, massive zigzagmure i Sacsayhuaman være blevet udskåret
ikke af inkaerne, men af andre?
Sæt nu meget af byggeriet her, som tilskrives inkaerne
inkorporerer en arv af meget ældre viden?
Kunne det være en arv i sten?
En arv fra en ældre civilisation, som endnu er ukendt af arkæologien?
Ingen enklere udgave af disse glatte, tilpassede mure
er fundet noget andet sted i Peru.
Men vi så noget i samme stil på Rapa Nui.
Nemlig i Ahu Vinapus mure,
som blev opført længe før Sacsayhuaman, mere end 3200 kilometer herfra.
De enkelte blokke er hugget i basalt. De passer smukt sammen,
og de omfatter polygoniske elementer, ligesom Sacsayhuamans mure.
Lignende konstruktioner kan ses i gamle mure i Tyrkiet og i Egypten.
Der er en bestemt lille blok som er indsat mellem større blokke,
som er identiske. Man kan finde samme billede i Cusco.
Nogle hævder, at bygmestrene blot anvendte kasserede byggematerialer.
Men se lige præcisionen.
Så det synes, at være en fortidsteknologi, der ikke var begrænset til Peru.
Sæt inkaerne byggede nogle af de mure, vi ser her, på et ældre fundament?
Fundamenter, der kan gå tilbage til civilisationens rødder i Amerika.
Denne mulighed fører mig ned til byen, som Sacsayhuaman tårner sig op over.
Et sted, hvis navn kan rumme en vigtig ledetråd.
På det inkaernes quechua-sprog betyder Cusco "Jordens navle".
Ligesom alle de andre hellige, gamle navler, som Rapa Nui.
Forestillingen om navler, som findes over hele verden,
må ikke affærdiges som et tilfælde.
Kan de enestående bygningsværker, som vi ser ved Jordens navler,
være endnu en arv fra den langt ældre, avancerede civilisation,
som jeg søger?
Hvor end man ser hen,
er der lag på lag af smukke og indviklet udformede stenmure.
Nogle med kæmpemegalitter.
Mysteriet er, at i alle murene ser man ofte flere forskellige arkitekturstile.
Nogle meget fine, andre ret grove.
Det mysterium har ført mig til Cuscos Calle Loreto
og arkæolog Jesus Gamarra, som er efterkommer af inkaerne.
Han har brugt årtier på at studere unikke stenmure fra det gamle Peru.
Fortæl mig om dit arbejde i området omkring Cusco og Den Hellige Dal.
Min passion ligger i oldtidsfund af menneskelig oprindelse.
Og det afspejles i stenen,
som er det ældste vidne, der findes i historien.
Som på Sacsayhuaman er også gadens mure perfekt sammenføjet.
Stenenes buede kanter glider ind i hinanden.
Det er overvældende at se det her, og jeg kan ikke forstå,
hvordan nogen kunne opføre mure
med de enorme sten, som er sammenføjet så perfekt.
Arkæologien lærer os, at det blev udført af inkaerne.
Og at de brugte enkle slagsten til at skabe alt det her.
Det er ikke muligt at skabe dette med mejselteknologi og få redskaber.
Eller at beregne den perfekte præcision,
som kommer til udtryk her.
Intet sted ses den præcision tydeligere end her
med den geometriske bedrift, der kendes som den 12-vinklede sten.
Med dens mange flader, der passer perfekt sammen med 11 andre unikke blokke.
Der er også noget andet, som skurrer i ørerne med de inkamure.
Her er mange forskellige arkitektoniske stilarter.
Fantastisk byggearbejde side om side med byggearbejde af ringere kvalitet.
Hjælp mig at forstå det.
Denne arkitektur stemmer ikke overens med inkaernes.
Inkaerne brugte ikke denne polygoniske arkitektur.
Inkaerne har en anden arkitektur.
Den er kendetegnet ved rette vinkler.
De øverste sektioner har blokke, der bærer tydelige spor
af inkaernes primitive redskaber.
Det byggeri rummer intet mysterium i modsætning til de lavere lag.
-Så inkaerne har ikke bygget dette? -Nej, nej.
Jesus mener, at inkaerne byggede på og omkring gamle mure
som allerede var her, da de ankom.
Cuscos historie går ikke kun tilbage til inkaerne,
men meget længere tilbage.
Jesus Gamarra er overbevist om, at vi ikke ser på én,
men tre forskellige arkitekturstile fra mindst tre kulturer.
De yngste grove blokke tilskriver Jesus inkaerne.
Men han mener, at de glatformede sten, både her og på Sacsayhuaman
har deres rødder i en langt ældre teknik.
En, som inkaerne beundrede, men ikke kunne efterligne.
Der er ting, der er umulige
selv for mere moderne civilisationer.
De her er meget ældre.
Det beviser, at der blev brugt formbare sten.
Jesus Gamarra kalder stilen for Hanan Pacha.
Og for at få et førstehåndsglimt af det, skal jeg besøge et spændende sted.
På bjergsiden under Sacsayhuaman.
Det er et mystisk sted.
Der er en hemmelig indgang, som ligger næsten skjult.
Her ses igen en sær blanding af byggestile.
Det er kendt som Månens Tempel.
MÅNENS TEMPEL
Det er et underligt sted med en atmosfære af mystik.
De lave stenmure her er typiske inkamure.
Men skjult i tilhuggede klippefremspring findes noget halt andet.
Man drages ind gennem en smal passage omgivet af stilhed.
Det er næsten som at træde ind i en labyrint.
Det er som en ukendt teknologi vi ikke helt forstår.
Og som er skabt af årsager, der ikke giver mening for os.
Tekster: Aage Brock