Moramo ponovno ispitati prapovijest Uskršnjeg otoka.
Ne bismo trebali prihvatiti sve što nam kažu.
Stanovnica Rapa Nuija i arheologica dr. Sonia Haoa Cardinali
već gotovo pet desetljeća vraća izgubljenu povijest otoka,
ne proučavanjem Moaija ili drevnih naselja,
nego pomnom istragom autohtonih biljaka.
Sonia, čujem da vas posebno zanima botanika,
ali ste i arheologica.
Da. Meni je najvažnije
razumjeti ljude.
-Da. -Razumjeti kako ljudi dolaze.
Razumjeti kako su se ljudi prilagodili ovom otoku
jer kao ljudska bića ništa ne možemo bez biljaka.
U krateru jednog od ugaslih vulkana Rapa Nuija
dr. Cardinali i njezini kolege traže
najraniji dokaz neautohtonih biljaka ili usjeva
koje su ovamo zasigurno donijeli ljudi.
Što kažu biljke o tome kad su ljudi živjeli na otoku?
U proučavanju različite hrane, rezultat je stigao…
Da.
…s bananom.
Pronašli su bananu na otoku prije 3000 godina.
Banane su na Rapa Nuiju najmanje tri tisuće godina?
Tako je, da.
Nisu same došle ovamo.
Nisu ih donijele ptice.
Nisu uz more.
Bananu je moralo posaditi ljudsko biće.
Dakle, to vam govori
da su ljudi na Rapa Nui došli tijekom nekog drugog razdoblja.
Da.
To je veliko iznenađenje za sve. To pomalo mijenja povijest.
To uvelike mijenja povijest.
Tlo ne laže.
Ne, tlo govori istinu.
Nismo mislili da je banana tako važna.
Datumi dr. Cardinali izvedeni su iz mikroskopskih ostataka biljaka banana
te su pomaknuli dolazak ljudi na Rapa Nui za oko 2000 godina.
PRIJE 3215 GODINA
Biljke nam pomažu da pomaknemo vremensku liniju.
-Da. -Moguće je da je i starija od 3000 godina.
Ne znamo. Ali to je razlog zašto to i dalje moramo nastaviti proučavati.
Svakako.
U svjetlu ovih novih dokaza
moramo preispitati prapovijest Rapa Nuija.
Nalazi dr. Cardinali upućuju na to da su polinezijski doseljenici stigli
prije prihvaćene vremenske linije.
No na temelju usmene tradicije Rapa Nuija, postoji još jedna mogućnost.
Možda su Hotu Matu'a i njegovih sedmorica izviđača stigli ovamo
mnogo tisuća godina prije nego što je itko mogao i sanjati.
Postoji li možda zaboravljena epizoda u priči o ovom otoku?
Ranije poglavlje koje su napisali preživjeli globalne kataklizme
koja se dogodila prije 12 000 godina?
DREVNA APOKALIPSA AMERIKE
TREĆE POGLAVLJE
Ako su ljudi stigli na Rapa Nui prije mnogo tisuća godina,
gdje su živjeli?
Gdje su arheološki tragovi koje bismo očekivali naći?
Ne zaboravite da je na vrhuncu ledenog doba
razina mora bila više od 120 metara niža nego što je danas.
Rapa Nui bi tada bio mnogo veći otok.
Sva ta zemlja mogla je podržati mnogo veću populaciju,
što bi moglo objasniti
kako su uspjeli izvesti projekt golemih Moaija.
Možda su njihovi graditelji odlučili živjeti blizu drevne obale,
sad izgubljene pod vodom,
i koristili su samo uzvišenja koja vidimo za veliki projekt izrade kipova?
Često ne shvaćamo koliko je kopna izgubljeno porastom razine mora
na kraju ledenog doba,
a ta je brojka otprilike deset milijuna četvornih kilometara
najbolje zemlje na svijetu u to doba.
A kad razina mora poraste
i obale završe ispod mora,
sve izgrađeno na potopljenim područjima razbijeno je u komadiće i uništeno.
A tko zna što je izgubljeno zbog porasta razine mora.
Znamo da su najraniji ljudi koji su ovdje živjeli
razvili više od izvanrednih klesarskih vještina.
Predaja Rapa Nuija kaže da je veliki utemeljitelj, kralj Hotu Matu'a,
donio nešto posebno iz te daleke zemlje Hive,
pisani jezik.
Njegovi su ostaci očuvani na drvenim pločama poznatima kao rongorongo,
najvjerojatnije kopijama kopija stvaranima stoljećima,
a izvornici su s vremenom nestali.
Manje od 30 preostalih rongorongoa
čuva se u muzejima diljem svijeta.
Za stanovnike Rapa Nuija
poput autohtonog dokumentarista Lea Pakaratija
te ploče imaju posebno mjesto u povijesti.
Nevjerojatno postignuće
jer se obično pisani jezik povezuje
s velikim, dobro organiziranim kulturama.
A nalazimo ga na malom otoku.
Rongorongoi su jako zanimljivi i vrlo važni u našoj kulturi.
Mislim da su jedinstveni u Polineziji.
Jesu. Na drugim otocima nema rongorongoa.
Nakon otimanja ljudi za roblje u 19. stoljeću
i potpunog uništenja tradicije mudrosti Uskršnjeg otoka,
sposobnost čitanja ploča rongorongo izgubljena je
te one ostaju jedan od velikih misterija antičkog svijeta.
Jezičari su utvrdili da postoji previše različitih simbola
da bi pismo rongorongoa bila abeceda.
Vjerojatno je hijeroglifsko ili slikovno pismo,
slično onomu koje su razvili drevni Egipćani
i civilizacija doline Inda,
za koje su trebale stotine, ako ne i tisuće godina da sazrije.
Sustav rongorongoa vrlo je složen.
Trebate mnogo elemenata, mir, vodu, hranu, društvo, znate.
To je vrlo intelektualan, složen proces.
Stoljećima, do dolaska Europljana,
pisani se jezik slavio pjesmom.
Ali veza između zvukova i simbola davno je zaboravljena.
Ljudi ne nauče čitati.
Nauče samo pjesmu.
Pjesma je dugo opstajala.
O čemu govore te pjesme?
Poljoprivrednom sustavu.
Da.
O pravilima plovidbe.
O inventaru različitih genealoških linija.
Vlasnicima teritorija i slično.
Da.
Meni je rongorongo
možda i najvažnije što su izradili naši Tupune, naši preci.
Prisutnost potpuno razvijena i složena pisma na Uskršnjem otoku
paradoks je i misterij koji još nije objašnjen.
Mislim da treba razmotriti mogućnost
da je to pismo prvi put doneseno na Uskršnji otok u dalekoj prapovijesti,
da su ga donijeli prvi doseljenici kojih se sjećaju u predaji
te da su došli iz mnogo veće zemlje na Pacifiku zvane Hiva
koju je potopila golema poplava i uronila pod valove.
Razumijem da je ovo moje nagađanje,
no gledamo li možda stvarni jezik
izgubljene civilizacije koju tražim?
Naroda iz daleke Hive
čiju su priču o podrijetlu i pismo očuvali polinezijski putnici,
a koji se danas nazivaju Rapa Nui.
Vjerujem i da je Moai također proizvod
iste te ranije civilizacije.
Postoje čak i dokazi da se ahui koji podupiru Moaije
temelje na starijem dizajnu koji je stvorio netko drugi.
Poput ovoga.
Ovo je Ahu Vinapu.
Jedinstven je u dvama aspektima.
Prvi, u cijelosti je izrađen od tvrdog bazalta,
ne od mekog vulkanskog pršenca, kao većina drugih.
Drugi, nezaobilazno,
megalitski su blokovi složeno povezani na način
koji je daleko napredniji od svih drugih ahua na otoku.
Doista, izvorni graditelji izradili su ga tako precizno
da nema organskih materijala iz toga doba u tankim pukotinama
pa ih je nemoguće datirati.
Toliko se ne uklapa ovamo
da gotovo možemo zamisliti da je djelo druge kulture.
Slutim da postoji još jedan razlog zašto bi ta druga kultura mogla biti
izgubljena civilizacija ledenog doba koju tražim.
Izvorno je ime cijelog otoka Te Pito o Te Henua,
što znači „Zemljin pupak”.
Nazivanje svetih drevnih mjesta pupkom
stalno se ponavlja
u mnogim drevnim kulturama i jezicima diljem svijeta.
Göbekli Tepe doslovce znači „brdo pupka”.
Delfi u Grčkoj bili su Zemljin pupak.
Angkor u Kambodži još je jedan.
Je li moguće da je kultura koja je obilazila svijet u prapovijesti
upotrijebila tu pupčanu referencu u imenovanju svojih najsvetijih mjesta,
uključujući Rapa Nui?
Ako jest, kako su mogli doći ovamo?
Postoji jedna intrigantna mogućnost.
Rapa Nui nalazi se na zapadnome kraju grebena podvodnih planina.
Tijekom ledenog doba, kad je razina mora bila 120 metara niža,
a oceansko dno možda više zbog fenomena poznatog kao izostazija,
vrhovi nekih planina možda su probili površinu,
stvarajući lanac sićušnih otoka
i povezujući Rapa Nui s obalom današnjeg Perua.
Naravno, upravo ondje nalazimo nešto izvanredno
uklesano u brdo okrenuto prema oceanu…
divovski geoglif, danas poznat kao Svijećnjak Anda.
Pijesak je ostrugan, ostavljajući goli kamen ispod
u obliku golema trozupca.
Kako se približavate obali Perua,
izgleda poput svjetionika ili markera
koji poziva ljude k sebi,
koji govori: „Dođite. Ovdje je nešto važno.”
Geoglif nije moguće pouzdano datirati,
iako su keramiku pronađenu u blizini pripisali
lokalnoj kulturi Paracas oko 200 godina prije Krista,
koji su to nesumnjivo prepoznali i poštovali.
No navodno ga je nadahnula legenda o drevnome bogu Viracochi,
kojega su štovali jer je stvarao mnoga tajanstvena čuda
u ovome dijelu svijeta,
od slavnih linija Nazce
do zagonetnog megalitskog kompleksa Tiwanakua u Boliviji,
visoko u Andama, gdje počinje njegova priča.
Prema predaji Inka,
ovo je područje nekoć pogodila velika kataklizma,
prava drevna apokalipsa.
Nakon što je to prošlo, pojavio se stranac iz jezera Titicaca.
Nazvali su ga Viracocha,
morska pjena.
On i njegovi sljedbenici podučavali su preživjele o tajnama poljoprivrede,
pokazali su im napredne vještine u obradi kamena i kako da prate nebesa.
U osnovi, on prenosi darove civilizacije
demoraliziranim i shrvanim preživjelima kataklizme.
Ove teme odjekuju u pričama iz cijelog svijeta
o bićima, entitetima, božanstvima, ljudima koji su preživjeli tu kataklizmu,
koji su pokušali obnoviti civilizaciju.
U Egiptu je Oziris podučavao svoj narod
kako obrađivati zemlju, žeti usjeve i donositi zakone.
Za Asteke u Meksiku bio je to Quetzalcoatl, bradati lutalica,
koji im je prvi donio dar civilizacije.
A na Rapa Nuiju kralj Hotu Matu'a i odabranici ponavljaju ovu temu
putnika iz daleke izgubljene zemlje koji stižu morem da obnove civilizaciju.
Budući da postoje iste predaje diljem svijeta, moramo ih shvatiti ozbiljno.
I danas je pripovijedanje moćan način
prenošenja znanja s koljena na koljeno.
Zbog tih univerzalnih priča, osjećaš li
da zapravo osjećamo mreškanje tog starijeg znanja?
Mislim da je tako.
Odakle to dolazi?
Bilo je malo preživjelih da prenose znanje,
ali znanje se prenosilo u obliku mitova,
u obliku predaja.
Mitovi čovječanstva banka su sjećanja naše vrste
iz doba kad nemamo pisana sjećanja.
-Znamo da je usmena predaja vrlo snažna. -Da.
Kao način prenošenja povijesti.
I to mi govori o nekim povijesnim događajima.
Da, tako je.
To je ponavljanje iste ključne ideje
iz kultura koje navodno nisu povezane u povijesti,
zbog čega mislim da gledamo
zajedničko nasljeđe mnogo drevnije kulture.
I zato mislim da mitove treba shvatiti mnogo ozbiljnije.
Da, i ja to mislim.
Ti veliki učitelji iz naših mitova poput Viracoche
možda su među rijetkima preživjelima civilizacije nestale u povijesti.
A možda ima još dokaza Viracochove ostavštine.
Gotovo 500 km istočno od Svijećnjaka,
na visoravni vrha planine blizu grada Cusca,
više od 3000 metara iznad razine mora…
nalazi se Sacsayhuaman.
Ovo je jedno od najneobičnijih drevnih svjetskih nalazišta
i jedno od najtajnovitijih.
Ogromno nalazište na vrhu brda prepuno je arheoloških čuda
izrađenih od kamena.
A na rubu brda, najveća enigma od svih…
tri reda zapanjujućih kamenih bedema
koji vijugaju preko planinskog vrha.
Dolazim ovamo više od 30 godina
i to me i dalje zbunjuje.
No moja potraga za izgubljenom civilizacijom
usmjerila se na Amerike
pa sam došao opet ispitati ovaj drevni megalitski misterij.
Uvijek se osjećam kao minijaturna verzija sebe
kad stojim pored ovih golemih megalita.
Ovdje su na tisuće ovih golemih poligonalnih blokova,
savršeno oblikovanih i položenih.
Nijedan blok nije iste veličine ni oblika kao drugi.
A ipak su svi spojeni nevjerojatnom razinom preciznosti.
Izgledaju gotovo kao da su se stopili.
Čak i uz današnju tehnologiju, gdje biste počeli?
Kako su to postigli?
Da razumijemo Sacsayhuaman, moramo znati više o njegovoj povijesti
koja je isprepletena s gradom ispod.
Danas je Cusco živahna metropola u kojoj živi 500 000 ljudi.
Za milijune posjetitelja godišnje to je popularno turističko odredište.
Ali za moju potragu mnogo je više od toga.
Cusco je bio glavni grad nekoć moćnog Carstva Inka,
uistinu izvanredne i, doista, zapanjujuće civilizacije.
Civilizacije koja je cvjetala diljem visokih Anda,
poznate po nevjerojatnim mjestima od kamena poput Machu Picchua.
Ali kao i Moaije s Rapa Nuija, pravu priču zamaglila je katastrofa.
Ovdje su 1532. godine
španjolski konkvistadori Inkama donijeli kaos i razaranje.
Zbog potiskivanja autohtonih kultura
tijekom i nakon španjolskog osvajanja,
znanje o Inkama ostaje fragmentirano i na mnogo načina crna rupa povijesti.
Zašto? Jer povijest, naravno, pišu pobjednici.
I malo je konkvistadora provodilo vrijeme učeći
o kulturi koju su desetkovali.
Inke su bili slavna civilizacija.
Zabilježili su nevjerojatna postignuća, ali bila su vrlo kratkotrajna.
Iako bogato i moćno,
Carstvo Inka postojalo je manje od stoljeća
prije dolaska konkvistadora.
Naravno, Španjolci to nisu znali
i pretpostavili su da je sve što vide, uključujući sjajne megalitske zidove,
djelo Inka koje su tek upoznali.
Teško je zamisliti kako su to postigli
navodnim alatima koje su Inke imali na raspolaganju,
a to je uglavnom bilo kamenje
kojima su udarali golemo megalitsko kamenje.
Meni to nema smisla.
Inke nisu imali pisani jezik.
Ali španjolski zapisi, takvi kakvi jesu,
govore nam da je Sacsayhuaman bila zamisao Pachacutija Inca Yupanquija,
čijom vladavinom počinje Carstvo Inka prije više od 500 godina.
Nadam se da ću doznati više od stručnjaka Amadea Valera Farfána.
Što mislite, otprilike u kojem je stoljeću
izgrađeno ovo nevjerojatno, veličanstveno arhitektonsko djelo?
Izgradnja je počela oko 1440. godine
i završila je nakon 90 godina.
Da.
Neposredno prije dolaska konkvistadora.
Pachacuti je uputio svoje radnike da izgrade Sacsayhuaman od lokalnog kamena
koji je bio relativno meka stijena.
Iako je sad na 3500 metara iznad razine mora,
nekoć je tvorila dno iskonskog oceana.
Davno je ovaj dio Južne Amerike također bio dio mora.
U različitim dijelovima ove doline moguće je vidjeti podlogu od vapnenca.
Sedimentnu stijenu.
Da. Iz tog je razloga
ovaj kamen mekši za obradu od drugog kamenja.
Arheologija govori da su goleme vapnenačke blokove
vjerojatno iskopali u kamenolomima do 15 km dalje.
Znam da je vapnenac mek kamen i relativno je lak za obradu,
ali gledamo goleme vapnenačke blokove.
Koliki je najteži?
Najteži ovdje teži više od 100 tona.
Bože dragi.
Ono što me zbunjuje jest pomicanje tih golemih blokova.
Ne razumijem kako su to radili.
Smatram da je tajna bila u količini.
Pedro Cieza de León bio je španjolski vojnik i kroničar
i prema njemu,
svaki je dan ovdje radilo više od 20 000 ljudi.
To je golem organizacijski izazov.
Organizirati 20 000 ljudi kao radnu snagu vrlo je sofisticiran zadatak.
Za izgradnju zgrade Empire State Building u New Yorku
trebalo je oko 3400 ljudi u 20. stoljeću.
Čak i sa šest puta više radnika,
pomicanje kamenja daleko manje naprednom tehnologijom
bio bi golem izazov koji je vrlo brzo mogao poći po zlu.
Jedini zapis o tome kako Inke pokušavaju pomaknuti golemi megalit
sačuvao je španjolski kroničar par desetljeća nakon osvajanja.
Prema iskazu koji je dobio od lokalnih ljudi,
pokušaj je završio katastrofalno.
Govori nam o velikoj stijeni koju je preko planine vuklo
više od 20 000 ljudi,
dok im u jednom trenutku nije ispala iz ruku iznad provalije,
zdrobivši više od 3000 ljudi.
Ako su Inke imali toliko problema s transportom jednog megalita,
kako su mogli tisuće donijeti ovamo?
Prema španjolskim izvješćima, Inke su koristili kombinaciju
užadi, drvenih valjaka i poluga.
Mogli biste, uz golem trud i oprez,
spojiti dva ili tri takva bloka,
ali da ih spojite na stotine, a svi su precizno posloženi,
to se kosi s logikom.
Što ako je taj car Inka zapravo samo nadzirao izgradnju utvrde
na vrhu megalitskih zidina koje su već bile ondje?
Teško je zamisliti spektakl koji je ovdje dočekao promatrače
prije španjolskog osvajanja.
Ali kombinirajući znanstvene podatke
s izjavama koje su zapisali prvi konkvistadori,
možemo pretpostaviti kako je Sacsayhuaman izgledao
na vrhuncu Carstva Inka.
Španjolci kažu da se glavni kompleks koristio kao vojarna
u koju su stale tisuće ljudi.
Opisuju troslojnu kružnu kulu
15 metara iznad lokacije,
okruženu pravokutnim zgradama i dvorištima,
s vlastitim sustavom pitke vode i spremištima za žitarice.
Osvajači su vjerovali da je Sacsayhuaman izgrađen kao utvrda
jer su nakon pada Cusca
ratnici Inka našli posljednje utočište iza ovih zidina…
koje su sve što je ostalo.
No jesu li zato sagrađene?
Kakvo je arheološke viđenje o podrijetlu Sacsayhuamana
i čemu je služio?
Mnogi misle da je bio vojna građevina.
Španjolci ili konkvistadori rekli su da je to bila vojna utvrda,
ali nije.
To je bilo sveto mjesto, hram za slavljenje obreda i ceremonija.
Ideja koju često čitamo u povijesnim knjigama,
da je Sacsayhuaman izgrađen kao vojna utvrda, pogrešna je?
To je velika pogreška.
Ono što je ostalo od građevina na vrhu brda,
a koje su napravljene od jednakih pravokutnih blokova,
upućuje na to da nisu izgrađene u isto vrijeme kad i megalitski zidovi.
Mogli bismo reći da su Inke naslijedili neka ranija djela,
ali ta ranija djela teško je objasniti.
Da.
Ona također upućuju na to da su izgrađena drukčijom,
još nepoznatom tehnikom obrade kamena.
To možemo smatrati izgubljenom tehnologijom.
Suočeni smo s tajnom, enigmom koju ne možemo objasniti.
Je li moguće da glatke, masivne, cik-cak zidove Sacsayhuamana
nisu izgradili Inke, nego netko drugi?
Što ako veći dio konstrukcije koju pripisuju Inkama
zapravo uključuje nasljeđe mnogo drevnijeg znanja?
Postoji li ostavština u kamenu,
nasljeđe starije civilizacije koju arheologija još nije identificirala?
Jednostavnije verzije ovih savršeno poslaganih megalitskih zidova
nisu pronađene nigdje u Peruu.
Ali nešto smo takvo vidjeti na Rapa Nuiju
u zidinama Ahu Vinapua,
navodno izgrađenim davno prije Sacsayhuamana, više od 3000 km dalje.
Pojedinačni blokovi od čvrstog bazalta
predivno su uklopljeni
i uključuju poligonalne elemente, baš kao zidine Sacsayhuamana.
Sličnu konstrukciju možemo vidjeti u drevnim zidinama u Turskoj i Egiptu.
Ondje postoji jedan mali blok smješten između većih blokova,
a koji je identičan. Isti prizor možete pronaći u Cuscu.
Neki tvrde da su graditelji jednostavno bili učinkoviti s ostacima materijala.
Ali pogledajte tu preciznost.
Osjećaj je takav da je ovo tehnologija iz prošlosti
koja nije bila ograničena samo na Peru.
Što ako su Inke izgradili neke od struktura koje vidimo
na mnogo drevnijim temeljima?
Temeljima koji možda sežu
do samih korijena civilizacije u Amerikama.
Ta me mogućnost dovodi do grada nad kojim se uzdiže Sacsayhuaman,
mjesta čije samo ime možda krije važan trag.
Na izvornome jeziku Inka, kečuanskome,
Cusco znači „Zemljin pupak”.
Baš kao i svi ostali sveti drevni pupci, uključujući Rapa Nui.
Smatram da ideju pronalaženja pupaka diljem svijeta
ne treba odbaciti kao slučajnost.
Je li nevjerojatno oblikovan kamen koji vidimo diljem ovog Zemljinog pupka
još jedan preživjeli ostatak te daleko starije, napredne civilizacije
koju tražim?
Kamo god pogledate u gradu,
postoje slojevi lijepih i zamršenih kamenih zidova,
a neki sadrže i goleme megalite.
Zagonetka je da u svakom zidu
možete vidjeti različite arhitektonske stilove.
Neki su vrlo profinjeni, drugi, pak, relativno grubi.
Ta me zagonetka dovela do Calle Loreta u Cuscu
i arheološkog istraživača Jesusa Gamarre,
potomka Inka
koji je desetljećima proučavao jedinstvene građevine drevnog Perua.
Pričajte mi o svom radu u okolici Cusca i Svete doline.
Strast su mi starine ljudskog podrijetla.
To se odražava u kamenu
koji je najstariji svjedok koji postoji u povijesti.
Kao što smo vidjeli u Sacsayhuamanu,
megalitski zidovi ulica besprijekorno se poklapaju,
a zaobljeni rubovi kamenja pretaču se jedan u drugi.
To vas mora zapanjiti.
Zaprepašten sam dok ovo gledam i ne mogu shvatiti
kako je itko mogao napraviti zidove
tim golemim kamenjem koje se tako savršeno poklapa.
Arheolozi nas uče da su to izgradili Inke
i da su koristili jednostavno kamenje za klesanje da izrade ovo remek-djelo.
Ovo čudo nije moguće napraviti tehnologijom dlijeta
i pribora za gradnju
ni izračunati savršenu preciznost
koja postoji u ovoj vrsti izražavanja.
Nigdje ova preciznost nije jasnija nego ovdje,
u geometrijskom postignuću poznatom kao kamen s 12 kutova
s višestrukim rubovima koji se savršeno poklapaju s još 11 jedinstvenih blokova.
A još nešto upada u oči na ovim takozvanim zidinama Inka.
Vidim mnogo različitih arhitektonskih stilova.
Nevjerojatna obrada kamena poput ove,
uz obradu kamena znatno lošije kvalitete.
Rasvijetlite mi tu tajnu.
Ova arhitektura ne odgovara Inkama.
Inke nisu koristili ovu poligonalnu, meku arhitekturu.
Inke imaju drukčiju vrstu arhitekture
koju karakteriziraju pravi kutovi.
U gornjim su dijelovima blokovi koji pokazuju tragove koji odgovaraju
osnovnom oruđu koje su koristili Inke.
Njihova gradnja nije tajna, za razliku od nižih slojeva.
Prema vašem mišljenju, Inke nisu ovo napravili?
Nisu.
Jesus vjeruje da su Inke gradili iznad i oko drevnijih zidina
koje su već bile ovdje kad su stigli.
Povijest Cusca ne seže samo do Inka
nego mnogo dalje.
Jesus Gamarra uvjeren je da gledamo ne jedan,
nego barem tri različita arhitektonska stila,
rad najmanje tri kulture.
Najnovije grube radove Jesus pripisuje Inkama.
No vjeruje da je prije Inka glatko oblikovano kamenje
i ovdje i u Sacsayhuamanu
obrađeno mnogo drevnijom tehnikom
koju su Inke štovali, ali nisu znali oponašati.
Suvremenije civilizacije
ne mogu ostvariti pojedina postignuća.
Ova su drevnija
i dokazuju da je korišten kamen za oblikovanje.
Jesus Gamarra to naziva stilom Hanan Pacha.
I kako bih dobio uvid u to iz prve ruke,
predlaže da posjetim intrigantno nalazište
na obronku brda na čijem je vrhu Sacsayhuaman.
Zaista mistično mjesto
s tajnim ulazom koji je gotovo posve skriven od pogleda.
Opet se vidi zanimljiva mješavina graditeljskih stilova.
Poznato je kao Mjesečev hram.
MJESEČEV HRAM
Ovo je neobično, komplicirano mjesto s ozračjem tajanstvenosti.
Ovi niski kameni zidovi tipična su gradnja Inka.
Ali ova oblikovana površinska stijena skriva
nešto posve drukčije.
Ulazite kroz uski prolaz
dok vas okružuje tišina.
Gotovo kao da ulazite u labirint.
Izgleda kao nepoznata tehnologija koju posve ne razumijemo,
stvorena s razlogom koji nama nema smisla.
Prijevod titlova: Željko Radić