Vi må undersøke Påskeøyas forhistorie på nytt.
Vi bør ikke bare godta det vi blir fortalt.
Rapa Nui-innbygger og arkeolog dr. Sonia Haoa Cardinali
har brukt nesten fem tiår på å gjenoppdage øyas tapte historie.
Ikke ved å studere moaiene eller gamle bosetninger,
men gjennom en nøye undersøkelse av plantelivet.
Sonia, jeg forstår at du har en spesiell interesse for botanikk,
men du er også arkeolog.
Ja. Det viktigste for meg
er å forstå folket,
forstå hvordan folket ankom,
forstå hvordan folk tilpasset seg denne øya.
For som mennesker kan vi ikke gjøre noe uten planter.
Inni en av Rapa Nuis utdødde vulkaner
har dr. Cardinali og kollegene lett
etter det første beviset på fremmede planter eller avlinger
som må ha blitt brakt hit av mennesker.
Hva sier planter om når folk bodde på øya?
I studiet av ulike matvarer vi har, kom resultatet…
Ja.
…med bananen.
De fant ut at bananen var på øya for 3 000 år siden.
Så bananer har vært på Rapa Nui i minst 3 000 år?
Ja.
Og de kom ikke hit på egen hånd.
Fuglene kom ikke med den.
Havet kom ikke med den.
Bananen måtte plantes av et annet menneske.
Så det er derfor den forteller deg
at folk ankom Rapa Nui i en annen tidsperiode.
Ja.
Det er en stor overraskelse for alle. Det har endret historien litt.
Det endrer historien mye.
-Jorden lyver ikke. -Nei, jorden sier sannheten.
Vi trodde ikke at bananen var så viktig.
Dr. Cardinali kom frem til dateringen med mikroskopiske bananplanterester
og forskjøv folks ankomst på Rapa Nui med rundt 2 000 år.
Plantene hjelper oss å skyve tidslinjen bakover.
Og det er mulig at den er eldre enn 3 000 år.
Vi vet ikke. Men det er grunnen til at vi bør fortsette å studere.
Absolutt.
I lys av disse nye bevisene må Rapa Nuis forhistorie revurderes.
Dr. Cardinalis funn tyder på at polynesiske nybyggere nådde øya
lenge før den aksepterte tidslinjen.
Men basert på deres muntlige tradisjoner fins det en annen mulighet.
Kanskje Hotu Matu'a og hans sju speidere kom hit
mange tusen år tidligere enn noen trodde var mulig.
Fins det kanskje en glemt episode i denne øyas historie?
Et tidligere kapittel skrevet av overlevende etter katastrofen
som skjedde for rundt 12 000 år siden?
OLDTIDENS APOKALYPSE - AMERIKA
KAPITTEL III
Hvis mennesker ankom Rapa Nui for flere tusen år siden,
hvor bodde de?
Hvor er de arkeologiske sporene man ville forventet å finne?
Da forrige istid var på sitt verste,
var havnivået over 120 meter lavere enn i dag.
Rapa Niu ville ha vært en mye større øy.
Alt landet kunne ha gitt livsgrunnlag for en større befolkning.
Noe som kan forklare
hvordan det enorme moai-prosjektet kunne utføres.
Kan byggerne ha valgt å leve nær den gamle kystlinjen,
nå sunket under vann…
…og kun brukt områdene vi ser i dag til sitt store statueprosjekt?
Folk innser ofte ikke hvor mye land gikk tapt da havnivået steg
på slutten av istiden, og det er nærmere 26 millioner kvadratkilometer.
Verdens beste jord på det tidspunktet.
Og da havnivået plutselig steg
og kystlinjene sank under havet,
ble alt som var bygd på de områdene smadret og ødelagt.
Hvem vet hva som gikk tapt da havnivået steg?
Det vi vet, er at de første menneskene som bodde her
utviklet mer enn bare utrolige steinhoggingsferdigheter.
Rapa Nuis tradisjoner hevder at deres grunnlegger, kong Hotu Matu'a,
tok med seg noe spesielt fra det fjerne landet Hiva.
Et skriftspråk.
Restene ble bevart på tretavler kjent som rongorongo.
Mest sannsynlig kopier av kopier lagd gjennom tidene,
etter hvert som originalene gikk tapt.
Færre enn 30 rongorongoer overlever
og bevares nå på museer over hele verden.
For Rapa Nuis innbyggere, som urfolksdokumentarist Leo Pakarati,
har disse tretavlene en spesiell historisk betydning.
Det er en utrolig bragd, for skriftspråk forbindes oftest
med en stor, velorganisert kultur.
Og så finner vi den på en liten øy.
Rongorongoene er veldig interessante og viktige i vår kultur.
Og unike i Polynesia.
Ja. Det fins ingen rongorongoer på andre øyer.
Med slavetoktene på 1800-tallet
og ødeleggelsen av visdomstradisjonen på Påskeøya
gikk evnen til å lese rongorongo-tavlene tapt,
og de forblir et av oldtidens store gåter.
Lingvister har fastslått at det er for mange ulike symboler
til at skriftspråket kan være et alfabet.
Det er trolig et hieroglyfisk eller piktografisk språk,
likt dem som ble utviklet av de gamle egypterne
og Indusdalens sivilisasjon.
Det må ha tatt hundrevis om ikke tusenvis av år å utvikle.
Rongorongo-systemet er veldig komplisert.
Du trenger mange elementer. Fred, vann, mat, samfunn.
Dette er en veldig intellektuell, komplisert prosess.
I århundrer før europeerne kom,
ble skriftspråket feiret med sang.
Men sammenhengen mellom lyder og symboler har lenge vært glemt.
Folket lærer ikke å lese.
De lærer bare sangen.
Og i lang tid fortsatte sangen.
Hva forteller disse sangene om?
Et landbrukssystem.
Ja.
Reglene for navigasjon.
Oversikt over de ulike genealogiske linjene.
Områdeeierne, sånne ting.
Ja.
For meg er rongorongoene
kanskje det viktigste som ble lagd av våre tupuna, forfedrene.
At det fins et fullt utviklet, komplekst skriftspråk på Påskeøya
er et paradoks og en gåte som ennå ikke er forklart.
Jeg synes man må vurdere muligheten
for at skriftspråket ble brakt til Påskeøya i fjern forhistorie
av de første nybyggerne som blir husket i muntlig tradisjon
som reisende fra et større land i Stillehavet kalt Hiva,
som ble oversvømt i en enorm flom og senket under bølgene.
Jeg innser at dette er spekulasjon fra min side,
men kan det være at vi ser på språket som ble brukt
av den tapte sivilisasjonen jeg har lett etter?
Et folk fra det fjerne Hiva…
…hvis opphav og skriftspråk ble bevart av de reisende polynesierne
som i dag kaller seg Rapa Nui.
Jeg tror moaiene også kan være lagd av den samme tidligere sivilisasjonen.
Det fins til og med bevis for at ahuene som moaiene står på
kan være basert på en eldre design skapt av noen andre.
Som denne.
Dette er Ahu Vinapu.
Den er unik på to måter.
Den er for det første bygd av hard basalt,
ikke av myk, vulkansk tuff som de fleste andre.
For det andre er det uunngåelig å se
at de megalittiske blokkene er satt sammen på en måte
som er langt overlegen de andre ahuene på øya.
Den ble så nøyaktig bygd av de opprinnelige byggerne
at ingen organiske stoffer fra samtiden satt fast i skjøtene,
som gjør opprinnelsen umulig å datere.
Den virker så malplassert her
at man nesten kan tenke seg at det er en annen kulturs verk.
Jeg har enda en grunn til å mistenke at denne andre kulturen kan være
den tapte sivilisasjonen jeg har lett etter fra istiden.
Hele øyas opprinnelige navn er Te Pito o Te Henua,
som betyr "jordens navle".
Denne betegnelsen på eldgamle hellige steder som navler
er noe som dukker opp om og om igjen
i mange gamle kulturer og språk overalt i verden.
Göbekli Tepe betyr "navlens ås".
Delfi i Hellas var en jordens navle.
Angkor i Kambodsja var enda en.
Er det mulig at en enkelt forhistorisk klodefarende kultur
brukte denne referansen til å navngi sine helligste steder,
inkludert Rapa Nui?
Hvordan kan de i så fall ha navigert hit?
Det fins én interessant mulighet.
Rapa Nui sitter på vestsiden av en undersjøisk fjellkjede.
Under istiden, da havnivået var 120 meter lavere
og havbunnen kanskje høyere på grunn av et fenomen kjent som isostasi,
kan noen fjelltopper ha brutt overflaten
og skapt en kjede av små øyer
som forbandt Rapa Nui med kysten av dagens Peru.
Det er akkurat der vi finner noe bemerkelsesverdig
hogd inn i en ås vendt mot havet.
En enorm geoglyf, kjent i dag som Andes-kandelaberen.
Sanden er skrapt vekk, og steinen er blottstilt
i form av en enorm trefork.
Når du nærmer deg kysten av Peru,
virker det som et signal eller en markør
som kaller folk mot det,
som sier: "Kom hit. Det er noe viktig her."
Geoglyfen kan ikke dateres pålitelig,
men keramikk funnet i nærheten har blitt tilskrevet
den lokale paracaskulturen fra rundt 200 f.Kr.,
som helt klart anerkjente og respekterte den.
Men den skal ha blitt inspirert av legenden om den gamle guden Viracocha,
som ble guddommeliggjort for å ha skapt mystiske undere
i denne delen av verden.
Fra de berømte Nazcalinjene
til det gåtefulle megalittkomplekset Tiwanaku i Bolivia,
høyt i Andesfjellene der historien hans begynner.
Ifølge inkahistorien ble denne regionen en gang rammet av en stor katastrofe,
en ekte oldtidens apokalypse.
Da den var over, dukket en fremmed opp fra Titicacasjøen.
De kalte ham Viracocha.
Havets skum.
Han og tilhengerne hans lærte de overlevende jordbrukets hemmeligheter…
…viste dem avanserte steinhoggingsmetoder og hvordan man sporer himmellegemer.
Han lærer bort sivilisasjonens gaver
til demoraliserte og nedtrykte katastrofeoverlevende.
Disse historiene resonerer med historier fra hele verden
om vesener, guddommer, mennesker som overlevde katastrofen,
som prøvde å gjenoppta sivilisasjonen.
I Egypt var det Osiris som lærte sitt folk
hvordan man dyrker jorden, høster avlinger og skriver lover.
For aztekerne i Mexico var det Quetzalcoatl, den skjeggete vandreren,
som først ga dem sivilisasjonens gave.
Og på Rapa Nui gjenspeiler Hotu Matu'a og hans utvalgte menn dette temaet…
…om reisende fra et fjernt land som kommer fra havet for å gjenoppta sivilisasjonen.
Fordi de samme tradisjonene fins over hele verden, må de tas på alvor.
Selv i dag er historiefortelling en mektig måte
å formidle kunnskap mellom generasjoner på.
Føler du at disse universelle historiene
er en krusning fra den eldre kunnskapen?
Ja, det tror jeg.
Hvor kom den fra?
Det var så få som overlevde for å formidle,
men kunnskapen ble delt i form av myter,
i form av tradisjoner.
Menneskehetens myter er vår arts minnebank
fra en tid uten skriftlige minner.
Vi vet at den muntlige tradisjonen er en sterk måte å formidle historie på.
-Absolutt. -De informerer om historiske hendelser.
Ja, akkurat.
Det er denne repetisjonen av samme vesentlige idé
fra kulturer som ikke skal ha vært forbundet
som får meg til å tro at det vi ser, er en delt arv fra en mye eldre kultur.
Derfor synes jeg myter må tas mye mer på alvor.
Ja, det synes jeg også.
Disse store lærerne fra mytene våre, som Viracocha,
kan være blant få overlevende fra en sivilisasjon som har gått tapt.
Og det kan finnes flere bevis på Viracochas arv.
Nesten 500 kilometer øst for kandelaberen…
…på et fjellplatå nær byen Cusco…
…over 3 350 meter over havet…
…ligger Sacsayhuaman.
Dette er en av verdens mest ekstraordinære oldtidssteder
og et av de mest mystiske.
Det enorme området er fullt av arkeologiske underverker
lagd av stein.
Ved kanten av åsen er den største gåten av dem alle.
Tre rader med forbløffende steinvoller…
…som går i sikksakk over toppen.
Jeg har kommet hit i mer enn 30 år
og blir fortsatt like forundret.
Men nå som jakten på en tapt sivilisasjon
har siktet seg inn på Amerika,
kom jeg for å undersøke megalittmysteriet igjen.
Jeg føler meg alltid som en miniatyr av meg selv ved siden av megalittene.
Det er tusenvis av disse kolossale polygonale blokkene,
perfekt formet og satt på plass.
Ingen blokk har samme størrelse eller form.
Men de passer utrolig presist sammen.
Det ser nesten ut som om de har blitt smeltet sammen.
Selv med dagens teknologi, hvor ville man begynt?
Hvordan ble dette gjort?
For å forstå Sacsayhuaman må vi vite mer om dets historie,
som er sammenflettet med byen nedenfor.
I dag er Cusco en livlig metropol der det bor 500 000 mennesker.
For millioner av besøkende i året et den er et populært turistmål.
Men for mitt søk er den så mye mer.
Cusco var hovedstaden i det mektige Inka-imperiet,
en bemerkelsesverdig og forbløffende sivilisasjon.
En sivilisasjon som blomstret over Andesfjellene,
berømt for å ha etterlatt seg utrolige steinstrukturer
som Machu Picchu.
Men som med moaiene på Rapa Nui tilsløres sannheten av en katastrofe.
I 1532
brakte de spanske conquistadorene kaos og ødeleggelse for inkaene.
Fordi spanjolene undertrykte urfolkskulturer under og etter erobringen,
har vi bare fragmentert informasjon om inkaene
og på mange vis et hull i historien.
Hvorfor? Fordi historien skrives av seierherrene.
Og svært få conquistadorer brukte tid på å lære
om kulturen de tilintetgjorde.
Inkaenes sivilisasjon var praktfull.
De nedtegnet utrolige prestasjoner, men de var veldig kortvarige.
Selv om de var rike og mektige,
hadde inkariket eksistert i mindre enn et århundre
før conquistadorene kom.
Spanjolene visste så klart ikke det
og antok at alt de så, inkludert de megalittiske veggene,
var arbeidet til inkaene de nettopp hadde møtt.
Det er vanskelig å tenke seg at dette ble oppnådd
med verktøyene inkaene angivelig hadde,
som stort sett var andre steiner å hamre på disse megalittsteinene med.
Det gir ingen mening.
Inkaene hadde ikke noe skriftspråk.
Men de spanske nedtegnelsene
forteller at Sacsayhuaman ble bygd av Pachacuti Inca Yupanqui,
hvis regjeringstid var opphavet til Inka-imperiet for 500 år siden.
Jeg håper å lære mer fra områdeekspert Amadeo Valer Farfán.
I hvilket århundre omtrent tror du
denne utrolige, majestetiske arkitekturen ble til?
Byggingen begynte omtrent 1440.
Og var ferdig 90 år senere.
Akkurat.
Like før conquistadorene kom.
Pachacuti befalte arbeiderne å bygge Sacsayhuaman med lokal stein.
Som var en relativt myk stein.
Selv om den nå ligger 3 657 meter over havet,
var den engang en del av en urtidshavbunn.
For lenge siden var denne delen av Sør-Amerika også en del av havet.
I ulike deler av denne dalen er det mulig å se berggrunn av kalkstein.
-Kalkstein. Sedimentær stein. -Ja. Og derfor
er denne steinen mykere å jobbe med enn annen stein.
Arkeologer sier at disse enorme kalksteinene
trolig ble hogd ut i steinbrudd opptil 14 km unna.
Jeg forstår at kalkstein er en myk stein og relativt lett å bearbeide,
men vi ser på noen gigantiske blokker med kalkstein.
Hvilken er tyngst?
Den tyngste veier over 100 tonn.
Jøsses.
Det som forundrer meg er hvordan de enorme blokkene ble flyttet.
Jeg forstår ikke hvordan det ble gjort.
Etter min mening lå hemmeligheten i antallet.
Pedro Cieza de León var en spansk soldat og kronikør,
og ifølge ham jobbet over 20 000 mennesker her hver dag.
En enorm organisatorisk utfordring.
Å organisere 20 000 mennesker som arbeidsstyrke
er en sofistikert oppgave.
Byggingen av New Yorks Empire State Building
krevde 3 400 mennesker på 1900-tallet.
Selv med seks ganger så mange arbeidere
ville flyttingen av steinene med mindre avansert teknologi
ha vært en enorm utfordring som lett kunne gå galt.
Den eneste nedtegnelsen om at inkaene prøvde å flytte en megalitt
ble bevart av en spansk kronikør noen tiår etter erobringen.
Ifølge det lokale informanter fortalte ham,
endte forsøket i katastrofe.
Han forteller om en stor kampestein som ble slept over fjellet
av over 20 000 mennesker.
Men på et tidspunkt falt den ut av hendene deres utfor et stup…
…og knuste flere enn 3 000 menn.
Om inkaene slet sånn med å flytte én megalitt,
hvordan brakte de tusenvis av dem hit?
Ifølge spanske nedtegnelser brukte inkaene en kombinasjon
av tau, tømmerstokker og vektstenger.
Man kan med stor innsats og omhu sette sammen to eller tre sånne blokker,
men å sette hundrevis sammen, alle nøyaktig tilpasset,
det trosser all logikk.
Hva om den inkakeiseren bare ledet byggingen
av en festning på megalittvegger som allerede var der?
Det er vanskelig å se for seg synet en må ha blitt møtt med
før den spanske erobringen.
Men kombinerer man nyere forskingsdata
med øyevitneforklaringer fra conquistadorene,
kan vi forestille oss hvordan Sacsayhuaman må ha sett ut
da Inka-imperiets var på sitt største.
Spanjolene sier at hovedkomplekset ble brukt som en militærbrakke
som kunne holde tusenvis.
De beskriver et rundt tårn i tre lag
som ruvet 15 meter over området,
omringet av rektangulære bygninger og gårdsplasser
med eget ferskvannssystem og kornlagere.
Inntrengerne mente Sacsayhuaman først ble bygd som en festning,
for etter Cuscos fall
var disse veggene inkakrigernes siste skanse.
Og de er alt som er igjen i dag.
Men var det derfor de ble bygd?
Hva mener arkeologer om Sacsayhuamans opprinnelse,
og hva var formålet?
Mange tror det var et militæranlegg.
Bare spanjoler eller conquistadorer sa at det var en militær festning,
men det var det ikke.
Det var et hellig sted, et tempel der man feiret ritualer og seremonier.
Så det vi ofte leser i historiebøkene,
at Sacsayhuaman ble bygd som en militær festning, er feil?
Det er helt feil.
Det som er igjen av strukturene på toppen,
som ble lagd av ensartede rektangulære blokker,
antyder at de ikke ble bygd samtidig som de megalittiske veggene.
Man kan si at inkaene arvet noen tidligere verker,
men at de er vanskelig å forklare.
Ja.
Det antyder også at de ble konstruert med en annen
og hittil ukjent steinhoggingsteknikk.
Dette kan anses å være tapt teknologi.
Vi står overfor et mysterium, en gåte vi ikke kan forklare.
Kan de glatte, massive sikksakkveggene i Sacsayhuaman har blitt skåret ut
av noen andre enn inkaene?
Hva om av det vi ser her, som er tilskrevet inkaene,
faktisk er en del av en nedarvet eldre kunnskap?
Fins det en arv i stein,
en arv fra en eldre sivilisasjon som arkeologer ennå ikke har identifisert?
Ingen enklere versjoner av disse velmonterte megalittveggene
har blitt funnet noe sted i Peru.
Men vi så noe lignende på Rapa Nui.
I Ahu Vinapus vegger,
som skal ha blitt bygd lenge før Sacsayhuaman,
over 320 mil unna.
Blokkene er lagd av solid basalt.
De er nydelig montert sammen,
og de har polygonale elementer, akkurat som Sacsayhuamans vegger.
Lignende byggteknikk kan ses i gamle murer i Tyrkia og Egypt.
Det er en liten blokk som er plassert blant større blokker,
som er identisk.
Du finner nøyaktig det samme i Cusco.
Enkelte sier at byggerne bare var effektive
med rester av byggematerialer.
Men bare se på presisjonen.
Så følelsen er at dette er en teknologi fra fortiden
som ikke var begrenset til Peru.
Hva om inkaene bygde noen av stukturene vi ser her
oppå en langt eldre grunnmur?
En grunnmur som kanskje stammer fra sivilisasjonens begynnelse i Amerika.
Denne muligheten fører meg ned til byen som Sacsayhuaman ruver over,
et sted hvis navn kan inneholde en viktig ledetråd.
På inkaenes opprinnelige språk, quechua,
betyr Cusco "jordens navle".
Akkurat som alle de andre hellige gamle navlene, inkludert Rapa Nui.
Det at man finner navler overalt i verden,
bør ikke avvises som en tilfeldighet.
Kan det bemerkelsesverdige arbeidet vi ser overalt i denne jordens navle
være enda en levning
etter den langt eldre, avanserte sivilisasjonen
jeg har lett etter?
Overalt i denne byen
ser man lag på lag med vakkert og intrikat formede steinvegger.
Enkelte med enorme megalitter.
Mysteriet er at man i enhver vegg ser flere ulike arkitekturstiler.
Noen veldig raffinerte, andre grove i sammenligning.
Det mysteriet har ført meg til Cuscos Calle Loreto
og arkeologisk forsker Jesus Gamarra,
en etterkommer av inkaene
som har brukt flere tiår på å studere det unike steinarbeidet i Peru.
Fortell om arbeidet ditt i Cusco og den hellige dalen.
Min lidenskap er antikviteter skapt av mennesker.
Og dette gjenspeiles i steinen,
som er det eldste vitnet som fins.
Akkurat som vi så i Sacsayhuaman,
passer gatens megalittvegger sømløst sammen.
Steinenes buede kanter flyter over i hverandre.
Det er helt forbløffende.
Jeg er helt lamslått, og jeg skjønner ikke
hvordan noen kan ha lagd vegger
med disse enorme steinene som passer så perfekt sammen.
Arkeologer sier at inkaene gjorde dette
og brukte enkle steiner for å gjøre alt dette utrolige arbeidet.
Det er ikke mulig å skape dette underet med meiselteknologi
og byggeverktøy,
eller beregne den perfekte presisjonen
som fins i denne typen uttrykk.
Ingen steder er presisjonen tydeligere enn her,
i den geometriske bragden kjent som den tolvvinklede steinen.
Den har flere sider som passer sømløst med 11 andre unike blokker.
Likevel er det noe annet som skurrer ved disse såkalte inkaveggene.
Jeg ser mange ulike arkitekturstiler her.
Fantastisk steinarbeid som dette
og steinarbeid av mye dårligere kvalitet side ved side.
Hjelp meg å forstå gåten.
Denne arkitekturen stemmer ikke overens med inkaenes.
Inkaene brukte ikke denne polygonale, avrundede arkitekturen
Inkaene har en annen type arkitektur
som er preget av rette vinkler.
De øvre delene har blokker med merker som stemmer overens
med de enkle redskapene inkaene brukte.
Det byggearbeidet er ikke noen gåte, i motsetning til de lavere nivåene.
Så du mener at inkaene ikke lagde dette?
Nei.
Jesus mener inkaene bygde oppå og rundt enda eldre vegger
som allerede var her da de kom.
Cuscos historie
strekker seg ikke bare tilbake til inkaene, men mye lenger.
Jesus Gamarra er overbevist om at vi ikke ser en,
men minst tre ulike arkitekturstiler. Arbeidet til minst tre kulturer.
Det siste grove arbeidet tilskriver Jesus inkaene.
Men han mener de glatte stenene fra før inkaenes tid,
både her og i Sacsayhuaman,
har sine røtter i en mye eldre teknikk,
en inkaene aktet, men ikke kunne etterligne.
Det fins ting som er umulige
for mer moderne sivilisasjoner.
Disse er eldre
og beviser at formbar stein ble brukt.
Jesus Gamarra kaller denne stilen Hanan Pacha.
Og for å få et førstehånds glimt av den
foreslår han at jeg besøker et interessant sted
på siden av åsen Sacsayhuaman ligger på.
Et virkelig mystisk sted…
…med en hemmelig inngang som nærmest er skjult.
Et som igjen viser en merkelig blanding av byggestiler.
Det er kjent som Månetempelet.
MÅNETEMPELET
Dette er et merkelig, komplisert sted som føles mystisk.
De lave steinveggene her er typisk inkamurverk.
Men gjemt inni denne steinformasjonen
er noe helt annet.
Man lokkes inn gjennom en smal gang
omgitt av stillhet.
Det er nesten som å gå inn inn i en labyrint.
Det ser ut som ukjent teknologi som vi ikke helt forstår,
skapt med en hensikt som ikke gir mening for oss.
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson