Trebuie să reexaminăm preistoria Insulei Paștelui.
Să nu luăm de-a gata ce ni se spune.
Pascuana Sonia Haoa Cardinali, doctor în arheologie,
recuperează de cinci decenii istoria pierdută a insulei.
Nu studiind statuile moai sau vechile așezări,
ci cercetând îndeaproape plantele.
Sonia, înțeleg că ai un interes aparte pentru botanică,
dar ești și arheolog.
Da. Cel mai important pentru mine
e să înțeleg oamenii.
Să înțeleg cum au sosit oamenii
și cum s-au adaptat pe insulă.
Oamenii nu pot face nimic fără plante.
În craterul unui vulcan stins,
Cardinali și colegii săi caută cele mai timpurii urme
de plante sau culturi alogene, aduse aici de oameni.
Când spun plantele că trăiau aici oameni?
Printre diversele alimente de pe insulă, am descoperit…
Da?
…banana.
S-a stabilit că banana exista pe insulă acum 3.000 de ani.
Bananele există pe Rapa Nui de cel puțin 3.000 de ani?
Da.
Și nu au ajuns aici singure.
Nu le-au adus păsările.
Nici marea.
Banana a trebuit să fie plantată de om.
Se trage concluzia
că omul a pășit pe Rapa Nui într-o altă perioadă.
Da.
A fost o surpriză uriașă pentru toți. Se schimbă puțin istoria.
Se schimbă mult istoria.
Solul nu minte.
Nu, solul spune adevărul.
Nu credeam că banana este atât de importantă.
Datele au fost stabilite în baza urmelor microscopice de banan,
mutând sosirea omului pe Rapa Nui cu circa 2.000 de ani mai devreme.
Plantele ne ajută să devansăm începutul.
Se poate să fi fost acum peste 3.000 de ani.
Nu știm, de aceea ar trebui să continuăm studiul.
Absolut.
În lumina acestor noi dovezi, preistoria insulei trebuie regândită.
Studiul lui Cardinali sugerează
că polinezienii au ajuns pe insulă cu mult înainte de perioada acceptată.
Tradiția orală furnizează încă o posibilitate.
Poate că Hotu Matu'a și cei șapte viteji au poposit aici
cu multe mii de ani înainte de ce se putea imagina.
Să existe un episod uitat în istoria insulei?
Un capitol anterior, scris de supraviețuitorii cataclismului planetar
de acum circa 12.000 de ani?
ANTICA APOCALIPSĂ: AMERICILE
CAPITOLUL III
Dacă omul a ajuns pe Rapa Nui cu multe mii de ani în urmă,
unde a locuit?
Unde sunt vestigiile arheologice?
La apogeul erei glaciare,
nivelul mării era cu circa 120 m mai scăzut.
Insula Rapa Nui era mult mai întinsă.
Suprafața ar fi susținut o populație mult mai numeroasă.
Asta ar explica
cum a fost realizat proiectul uriașelor statui moai.
Să se fi așezat constructorii aproape de țărmul acum scufundat?
Să fi folosit înălțimile vizibile azi doar pentru proiectul de construcție?
Se scapă adesea din vedere cât pământ a înghițit marea la finele erei glaciare.
E vorba de aproximativ 25.900.000 km2,
cel mai bun teren la vremea respectivă.
Când nivelul mării crește brusc și litoralul este acoperit de mare,
tot ce era construit acolo este sfărâmat și distrus.
Numai Dumnezeu știe ce a înghițit marea.
Știm însă că primii locuitori ai insulei
nu și-au ascuțit doar talentul de cioplitori în piatră.
Legendele locale povestesc că marele rege întemeietor Hotu Matu'a
a adus ceva special din îndepărtata insulă Hiva.
O limbă scrisă.
Vestigiile ei s-au păstrat pe tăblițe de lemn numite rongo-rongo,
probabil cópii făcută după cópii de-a lungul timpului,
originalele pierzându-se.
S-au păstrat mai puțin de 30 de tăblițe,
aflate la adăpost în muzeele lumii.
Pentru pascuanii ca documentaristul Leo Pakarati,
tăblițele ocupă un loc aparte în istorie.
E o realizare imensă.
Scrierea se asociază de regulă cu o cultură mare, bine organizată.
Iar noi o găsim pe o insuliță.
Tăblițele sunt interesante și importante pentru cultura noastră.
Cred că sunt unice în Polinezia.
Da, nu se găsesc pe alte insule.
Raidurile negustorilor de sclavi din secolul XIX
și distrugerea înțelepciunii tradiționale de pe Insula Paștelui
au dus la pierderea științei citirii tăblițelor,
care rămân un mare mister al lumii de demult.
Lingviștii au stabilit că există prea multe simboluri
pentru ca scrierea rongo-rongo să fie un alfabet.
Probabil e o scriere hieroglifică sau pictografică,
asemănătoare cu a vechilor egipteni și cu a civilizației de pe Valea Indului,
care s-a desăvârșit de-a lungul a sute și mii de ani.
Sistemul rongo-rongo e foarte complex.
Ai nevoie de multe elemente: pace, apă, mâncare, societate.
E un proces intelectual foarte complex.
Secole la rând, până la sosirea europenilor,
limbajul scris era sărbătorit prin cântec.
Dar legătura dintre sunete și simboluri a fost uitată de mult.
Oamenii nu învață să citească.
Învață doar cântecul.
Cântecul a dăinuit mult timp.
Despre ce vorbesc aceste cântece?
- Despre sistemul agricol. - Da.
Despre principiile navigației.
Despre inventarul genealogic.
- Despre proprietarii de terenuri… - Da.
Rongo-rongo mi se pare cea mai de seamă realizare
a strămoșilor noștri, tupuna.
Existența pe Insula Paștelui a unei scrieri complexe, evoluate,
e un paradox și un mister încă neexplicat.
Trebuie luată în calcul posibilitatea
că scrierea a fost adusă pe Insula Paștelui în preistoria timpurie
de acei primi coloniști despre care se povestește în folclor
că au venit de pe o insulă mult mai mare din Pacific, Hiva,
care a fost inundată la potop și acoperită de valuri.
Îmi dau seama că speculez.
Dar nu ar putea fi vorba de limba vorbită
de civilizația dispărută pe care o tot caut?
Un popor de pe îndepărtata Hiva…
ale cărui geneză și scriere au fost perpetuate de polinezienii
care astăzi își spun pascuani.
Cred că statuile moai ar putea fi opera acestei civilizații premergătoare.
Există dovezi că platformele pe care stau statuile
ar putea fi construite după o schiță mai veche, făcută de altcineva.
Aceasta, de pildă.
Aceasta este Ahu Vinapu.
E unică din două puncte de vedere.
În primul rând, e construită în întregime din bazalt dur,
nu din tuf vulcanic moale, ca mai toate celelalte.
În al doilea rând,
îmbinarea blocurilor sale megalitice e mult superioară celorlalte platforme.
Construcția inițială a fost atât de precisă,
încât în rosturile sale cât firul de păr nu a rămas nici urmă de materie organică,
astfel că vârsta nu poate fi stabilită.
Pare atât de străină locului,
încât ne putem imagina că este opera unei alte culturi.
Mai există un motiv pentru care bănuiesc că această altă cultură ar putea fi
civilizația glaciară dispărută pe care o tot caut.
Numele original al insulei este Te pito o te henua,
ceea ce înseamnă „buricul pământului”.
Desemnarea străvechilor locuri sacre drept burice
este întâlnită iar și iar
la multe culturi și limbi arhaice de pe întinsul pământului.
Göbekli Tepe înseamnă literalmente „dealul buricului”.
Delfi, din Grecia, era „buricul pământului”.
La fle și Angkor, din Cambodgia.
Oare o singură cultură circumnavigatoare din preistorie
să fi folosit comparația ombilicală la botezarea locurilor ei sfinte,
inclusiv Rapa Nui?
Dacă da, cum au navigat până aici?
Există o posibilitate interesantă.
Rapa Nui stă pe partea de vest a unui lanț muntos submarin.
În timpul erei glaciare, când nivelul mării era cu 120 m mai jos,
iar fundul oceanului poate mai sus datorită fenomenului izostaziei,
se poate ca unele piscuri să fi ieșit din mare,
creând un lanț de mici insule
care legau Rapa Nui de țărmul Perului de azi.
Efectiv, exact acolo găsim ceva remarcabil,
săpat într-un versant cu fața la ocean…
O geoglifă uriașă, cunoscută azi drept Candelabrul Anzilor.
Nisipul a fost răzuit, expunând piatra goală
cu desenul unui trident enorm.
Cum te apropii de coasta Perului,
pare să imite un far
care cheamă lumea,
spunând: „Veniți aici! E ceva important aici.”
Geoglifa nu poate fi datată adecvat,
deși ceramica găsită în apropiere a fost atribuită
culturii băștinașe paracas din jurul anului 200 î.Hr.,
care recunoștea și respecta geoglifa.
Se spune că a fost inspirată de legenda vechiului zeu Viracocha,
care a fost divinizat pentru crearea multor minunății în această parte a lumii.
De la vestitele linii de la Nazca,
la complexul megalitic enigmatic Tiwanaku din Bolivia,
sus în Anzi, unde începe povestea lui.
Potrivit folclorului incas,
această regiune a fost lovită cândva de un mare cataclism,
o adevărată apocalipsă antică.
După ce a trecut năpasta, din lacul Titicaca a ieșit un străin.
I s-a spus Viracocha…
„spuma mării”.
El și discipolii săi i-au învățat pe supraviețuitori secretele agriculturii.
Le-au arătat cum să cioplească piatra și cum să urmărească cerul.
Practic, le predă darurile civilizației
supraviețuitorilor catastrofei, demoralizați și răvășiți.
Aceste povești rezonează cu poveștile din toată lumea
despre ființe, entități, zeități, oameni, cred eu, scăpați cu viață,
care au repus pe picioare civilizația.
În Egipt a fost Osiris.
El și-a învățat neamul să are pământul, să culeagă grânele și să facă legi.
Aztecilor din Mexic,
darul civilizației le-a fost adus de Quetzalcoatl, hoinarul cu barbă.
Pe Rapa Nui, regele Hotu Matu'a și aleșii săi reflectă aceeași temă.
A călătorilor dintr-un ținut îndepărtat, dispărut,
sosiți pe mare pentru a reclădi civilizația.
Pretutindeni se aud aceleași legende. Trebuie să le luăm în serios.
Povestirea rămâne o cale eficientă
de a transmite cunoștințe de la o generație la alta.
Sunt aceste povești universale
un ecou al acelei științe străvechi?
Da, așa cred.
De unde vin ele?
Puțini au supraviețuit să perpetueze știința,
dar cunoștințele s-au transmis sub forma miturilor, a tradițiilor.
Miturile omenirii sunt memoria speciei dintr-o vreme fără amintiri scrise.
Tradiția orală e o cale eficientă
de a comunica istoria.
Ne vorbește despre evenimente istorice.
Exact.
Repetiția acestei idei esențiale
în culturi presupus fără legătură în istorie
mă face să cred că este vorba
de o moștenire comună a unei culturi mult mai vechi.
De aceea cred că miturile trebuie luate mai în serios.
Și eu cred la fel.
Marii învățători mitici, precum Viracocha,
ar putea fi supraviețuitorii unei civilizații dispărute.
E posibil să existe și alte urme ale lui Viracocha.
La aproape 500 km spre est de Candelabru…
pe un platou alpin din apropierea orașului Cuzco…
la peste 3.350 m deasupra nivelului mării…
se află Sacsayhuamán.
Este unul dintre cele mai extraordinare și misterioase situri străvechi ale lumii.
Întinsul sit alpin este plin de minuni arheologice cioplite în piatră.
La margine se află cea mai mare enigmă.
Trei rânduri de metereze uluitoare de piatră…
înconjurând în zigzag platoul.
Vin aici de peste 30 de ani.
Sunt nedumerit de fiecare dată.
Cum, în căutarea civilizației dispărute, mă axez acum pe Americi,
am venit să reexaminez enigma megalitică antică.
De fiecare dată mă simt miniatural lângă acești megaliți gigantici.
Sunt mii de blocuri poligonale colosale, ale căror forme se îmbină perfect.
Nu există două blocuri de aceeași formă și mărime.
Totuși, sunt îmbinate cu o precizie nemaipomenită.
S-ar zice că au fost topite și lipite.
Chiar și cu tehnologia de azi, de unde ai începe?
Cum s-a făcut?
Pentru a înțelege situl Sacsayhuamán, trebuie să-i cunoaștem istoria,
împletită cu a orașului de la poale.
Azi, Cuzco e o metropolă plină de viață, cu 500.000 de locuitori.
Pentru milioane de vizitatori pe an, e o destinație turistică populară.
Dar, pentru căutarea mea, e mult mai mult.
Cuzco a fost capitala mărețului Imperiu Inca,
o civilizație remarcabilă, uluitoare.
O civilizație care a înflorit pe înălțimile Anzilor,
vestită pentru vestigiile din piatră precum Machu Picchu.
Dar, ca în cazul statuilor de pe Rapa Nui, povestea este umbrită de catastrofe.
Aici, în 1532,
conchistadorii spanioli a adus haos și distrugere.
Din cauza stârpirii culturilor băștinașe în timpul și după cucerirea spaniolă,
despre incași ne-au rămas frânturi de cunoștințe.
Este o gaură neagră în istorie.
De ce? Pentru că istoria este scrisă de învingători.
Puțini conchistadori s-au interesat de cultura pe care o decimau.
Incașii au fost o civilizație falnică, cu realizări mărețe, dar existență scurtă.
Deși bogat și puternic,
Imperiul Inca exista de mai puțin de un secol
când au sosit conchistadorii.
ACUM 467 DE ANI
Sigur, spaniolii nu știau asta.
Au presupus că tot ce vedeau, inclusiv aceste ziduri megalitice,
erau opera incașilor abia întâlniți.
E greu de imaginat cum au fost realizate cu presupusele unelte ale incașilor,
care erau tot niște pietre pentru fărâmițarea blocurile uriașe.
Nu e logic.
Incașii nu aveau scriere.
Dar puținele documente spaniole
ne spun că Sacsayhuamán a fost ideea lui Pachacuti Inca Yupanqui,
a cărui domnie a inaugurat Imperiul Inca acum mai bine de 500 de ani.
Sper să aflu mai multe de la arheologul Amadeo Valer Farfán.
În ce secol, cam în ce an crezi
că a fost construită această operă arhitectonică maiestuoasă?
Construcția a început în jurul anului 1440.
S-a încheiat după 90 de ani.
Da.
Chiar înainte de venirea conchistadorilor.
Pachacuti și-a instruit muncitorii să construiască cu piatră locală,
care era relativ moale.
Deși acum se află la circa 3.500 m altitudine,
odinioară alcătuia fundul oceanului primordial.
Demult, această parte a Americii de Sud făcea parte din mare.
În diverse părți ale văii, se poate observa un substrat de calcar.
- Calcar, rocă sedimentară. - Da.
Din acest motiv,
cu această piatră se lucrează mai ușor decât cu alte roci.
Arheologii ne spun că blocurile imense de calcar
au fost extrase din cariere aflate și la 15 km.
Calcarul e o piatră moale și se lucrează relativ ușor.
Dar avem de-a face cu blocuri gigantice de calcar.
- Cât are cel mai greu? - Mai mult de o sută de tone.
Dumnezeule!
Mă nedumerește transportarea acestor blocuri uriașe.
Nu înțeleg cum s-a făcut și pace!
După părerea mea, secretul stătea în cantitate.
Pedro Cieza de León a fost un soldat și cronicar spaniol.
Potrivit lui,
aici lucrau zilnic peste 20.000 de inși.
Așa ceva e foarte greu de organizat.
Să coordonezi 20.000 de muncitori e o sarcină foarte complexă.
La construirea Empire State Building din New York
a fost nevoie de 3.400 de oameni în secolul XX.
Chiar și cu un număr înșesit de muncitori,
transportarea acestor pietre cu o tehnologie mult mai rudimentară
ar fi fost un chin extraordinar, care putea degenera repede.
Avem o singură însemnare despre efortul incașilor de a muta un megalit,
făcută de un cronicar spaniol la câteva decenii de la cucerire.
Potrivit relatărilor localnicilor, încercarea s-a soldat cu un dezastru.
Aflăm despre un bolovan foarte mare, târât peste munte de peste 20.000 de inși.
La un moment dat, le-a scăpat din mână într-o râpă…
zdrobind peste 3.00 de oameni.
Dacă incașii s-au căznit atât să transporte un singur megalit,
cum să fi adus câteva mii?
Conform relatărilor spaniole, incașii au folosit frânghii, bușteni și pârghii.
Poți, cu mare caznă și grijă, să îmbini două-trei blocuri de piatră.
Dar să îmbini sute de blocuri cu mare precizie sfidează logica.
Dacă împăratul incas a dispus, de fapt, construirea unei fortărețe
peste niște ziduri megalitice aflate deja acolo?
E greu de imaginat spectacolul înfățișat privirii aici
înainte de cucerirea spaniolă.
Dar, combinând ultimele date științifice cu mărturiile primilor conchistadori,
ne facem o idee despre cum arăta Sacsayhuamán
la apogeul Imperiului Inca.
Potrivit spaniolilor, complexul principal era folosit drept cazarmă militară,
care putea adăposti mii de oameni.
Ni se descrie un turn circular tristratificat,
avântat până la 15 m înălțime, înconjurat de clădiri dreptunghiulare și de curți,
având sistem propriu de apă dulce și grânare.
Invadatorii credeau că Sacsayhuamán fusese clădit ca fortăreață.
După căderea orașului Cuzco,
războinicii incași s-au refugiat în spatele acestor ziduri.
Doar ele mai dăinuie azi.
Dar oare de asta au fost construite?
Care e opinia arheologilor despre originea și despre funcția sitului Sacsayhuamán?
Mulți cred că era o construcție militară.
Conchistadorii spanioli spuneau că este o fortăreață militară,
dar nu era.
Era un lăcaș sfânt, un templu, unde se desfășurau ritualuri și ceremonii.
Deci ideea din cărțile de istorie,
cum că Sacsayhuamán era o fortăreață militară, e greșită?
E foarte greșită.
Vestigiile construcțiilor de pe platou,
făcute din blocuri rectangulare uniforme,
indică faptul că nu au fost înălțate odată cu zidurile megalitice.
Ar fi corect să spunem că incașii au moștenit niște lucrări anterioare,
care sunt greu de explicat.
Da.
De asemenea, indică utilizarea unei tehnici de zidărie necunoscute.
Se poate considera tehnologie dispărută.
Ne confruntăm cu o enigmă pe care nu o putem desluși.
Oare masivele ziduri netede zigzagate de la Sacsayhuamán să fi fost ridicate
nu de incași, ci de altcineva?
Ce ar fi dacă o mare parte din construcțiile atribuite incașilor
încorporează moștenirea unei științe mai vechi?
Să fie moștenirea lăsată în piatră de o civilizație mai veche,
încă neidentificată de arheologie?
La urma urmei,
în Peru nu se mai întâlnesc asemenea ziduri îmbinate la perfecție.
Ceva asemănător am văzut însă pe Rapa Nui…
la platforma Ahu Vinapu,
presupus construită cu mult înainte de Sacsayhuamán,
la peste 3.200 km depărtare.
Blocurile sunt din bazalt solid și frumos îmbinate.
Includ elemente poligonale, ca zidurile de la Sacsayhuamán.
O construcție similară poate fi văzută la vechile ziduri din Turcia și Egipt.
TEMPLUL LUI KHAFRE, EGIPT
Există o piatră mică, particulară, potrivită între pietre mai mari,
care e identică.
În Cuzco se găsește o imagine identică.
S-a spus că zidarii foloseau eficient bucățile de material rămas.
Observați însă precizia!
Impresia este că avem de-a face cu o tehnologie din trecut,
care depășește granițele Perului.
Dacă incașii și-au înălțat construcțiile pe temelii mult mai vechi?
Temelii care ar putea fi trasate până la rădăcina civilizației din Americi.
Această posibilitate mă conduce la orașul deasupra căruia se înalță Sacsayhuamán,
un loc al cărui nume poate conține un indiciu crucial.
În limba originară a incașilor, quechua, Cuzco înseamnă „buricul pământului”.
TURCIA
Ca restul „buricelor” arhaice sacre, printre care se numără Rapa Nui.
Noțiunea de „buric” întâlnită pretutindeni în lume
nu ar trebui atribuită coincidenței.
Ar putea remarcabila zidărie vizibilă peste tot în acest „buric al lumii”
să fie alt vestigiu al acelei avansate civilizații străvechi pe care o caut?
Oriunde te uiți în oraș,
vezi straturi de ziduri frumoase de piatră, complex îmbinate,
unele incluzând megaliți.
Misterul e că, în fiecare zid, se disting varii stiluri arhitectonice,
unele extrem de cizelate, altele mai rudimentare.
Acest mister m-a adus pe strada Loreto din Cuzco,
la cercetătorul în domeniul arheologiei, Jesus Gamarra,
descendent din incași,
care a studiat zeci de ani zidăria unică de piatră a Perului antic.
Spune-mi despre munca ta în perimetrul Cuzco și în Valea Sacră.
Sunt pasionat de vestigiile originilor omului.
Acestea iau forma pietrelor,
martorul cel mai vechi care există în istorie.
Așa cum am văzut la Sacsayhuamán,
zidurile megalitice ale străzilor se îmbină neted,
marginile rotunjite ale pietrelor topindu-se unele în altele.
Ți se blochează mintea.
Sunt siderat de ce văd și nu înțeleg
cum s-ar fi putut face aceste ziduri din pietre enorme perfect îmbinate.
Arheologii ne spun că le-au făcut incașii
folosind la sfărâmat pietre simple, pentru a face aceste lucrări incredibile.
Nu se poate face această minunăție cu dalta și ciocanul.
Nu s-ar putea calcula precizia
care există în acest tip de expresie.
Nicăieri nu e această precizie mai clară decât aici,
în exemplul pietrei cu 12 unghiuri, o capodoperă geometrică,
cu multe fețe care se îmbină neted cu 11 alte pietre.
Mai e ceva deranjant la așa-zisele ziduri incașe.
Văd multe stiluri arhitectonice aici.
O lucrătură uimitoare, ca aici,
și alături o lucrătură mult mai proastă.
Ajută-mă să înțeleg misterul.
Arhitectura asta nu corespunde cu stilul incaș.
Incașii nu au folosit arhitectura poligonală și rotunjită.
Incașii au alt tip de arhitectură,
caracterizată prin unghiuri drepte.
Pietrele de sus sunt congruente cu uneltele rudimentare incașe.
Construcția lor nu prezintă niciun mister, spre deosebire de secțiunile de jos.
În opinia dumitale, asta nu e opera incașilor?
Nu, nu este.
Jesus crede că incașii au construit deasupra și în jurul unor ziduri vechi,
care erau aici la sosirea lor.
Istoria orașului Cuzco nu începe cu incașii,
ci mult înainte.
Jesus Gamarra e convins că există aici trei tipuri de arhitectură,
opera a cel puțin trei culturi.
El atribuie incașilor lucrarea mai recentă, cu pietre grosolane.
Dar crede că pietrele cizelate preincașe, de aici și de la Sacsayhuamán,
își au originea într-o tehnică mult mai timpurie,
pe care incașii o venerau, dar nu o puteau reproduce.
Aceste lucruri le sunt imposibile civilizațiilor mai moderne.
Sunt mai de demult.
Sunt rodul folosirii unei pietre maleabile.
Jesus Gamarra numește acest stil hanan pacha.
Ca să văd cu ochii mei,
îmi sugerează să vizitez un sit interesant
pe panta dealului încoronat de Sacsayhuamán.
E un loc mistic…
cu o intrare tainică, aproape ascunsă vederii.
Un loc care prezintă un amestec curios de zidării.
E cunoscut ca Templul Lunii.
TEMPLUL LUNII
E un loc ciudat și complicat, cu un aer de mister.
Zidurile joase de piatră sunt lucrări incașe tipice.
Dar, ascuns în formațiunea stâncoasă se află ceva cu totul aparte.
Ești atras înăuntru printr-un pasaj îngust,
cufundat în tăcere.
Parcă intri într-un labirint.
Pare o tehnologie necunoscută pe care nu o înțelegem total,
creată din motive care nu au sens pentru noi.
Subtitrarea: Steliana Palade