Нам треба переглянути доісторичну епоху острова Пасхи.
Не можна не ставити під сумнів усе, що кажуть.
Археолог д-р Соня Хаоа Кардіналі живе на Рапа-Нуї
і майже п'ять десятиліть повертає втрачену історію острова.
Вона не вивчає моаї чи стародавні поселення.
Вона ретельно досліджує рослини острова.
Соню, я розумію, що ви особливо цікавитесь ботанікою,
але ж ви ще й археолог.
Так. Для мене надзвичайно важливо
зрозуміти людей,
зрозуміти, звідки вони прийшли,
як вони пристосовувалися до цього острова.
Ми, люди, без рослин не можемо нічого зробити.
У кратері одного зі згаслих вулканів Рапа-Нуї
д-р Кардіналі з колегами шукають
найдавніші сліди немісцевих рослин чи культур,
які, ймовірно, завезли сюди люди.
Що кажуть рослини, коли люди жили на цьому острові?
Ми вивчаємо різну їжу, яку маємо, і отримали результат…
Так.
…з бананом.
На острові знайшли банани 3000 років тому.
Виходить, банани були на Рапа-Нуї щонайменше 3000 років?
Так.
І вони не з'явилися тут самі по собі.
Їх не переносили сюди птахи.
Їх не принесло сюди морем.
Банани посадили люди.
Через це можна говорити
про те, що на Рапа-Нуї люди з'явилися в інший період.
Так.
Це стало величезним сюрпризом для всіх. Це змінило історію.
Це сильно міняє історію.
Ґрунт не бреше.
Так, ґрунт каже правду.
Ми не думаємо, що банан був таким важливим.
Дати доктора Кардіналі отримані з мікроскопічних залишків бананів
і відштовхує появу людей на Рапа-Нуї десь на 2000 років назад.
Рослини допомагають нам відсунути хронологію назад.
І, можливо, їй більше ніж 3000 років.
Ми не знаємо. Тому ми повинні продовжувати дослідження.
Однозначно.
У світлі цих нових доказів,
доісторичну епоху Рапа-Нуї варто переосмислити.
Знахідки д-ра Кардіналі свідчать про те, що полінезійці дісталися острова
значно раніше, ніж заведено вважати.
Але в усних традиціях Рапа-Нуї згадується і про іншу можливість.
Можливо, Хоту Матуа і сім його розвідників прибули сюди
набагато тисяч років раніше, ніж можна було уявити.
Чи всі епізоди в історії цього острова вціліли?
Попередній розділ, написаний тими, хто пережив глобальний катаклізм,
який стався близько 12 000 років тому?
ПРАДАВНІЙ АПОКАЛІПСИС АМЕРИКИ
ГЛАВА ІІІ
Якби люди прибули на Рапа-Нуї багато тисяч років тому,
де вони жили?
Де археологи можуть знайти їхні сліди?
На піку останнього льодовикового періоду
рівень моря був більш ніж на 400 метрів нижче ніж сьогодні.
Рапа-Нуї був набагато більшим островом.
На цій землі могло жити набагато більше людей,
і це б могло пояснити,
як був здійснений величезний проєкт Моаї.
Може, їхні майстри вирішили жити біля стародавнього узбережжя,
яке тепер під водою,
а свої статуї, які ми бачимо зараз,
споруджували на височині?
Ми не замислюємось, скільки землі було втрачено через підвищення рівня моря
наприкінці льодовикового періоду, а це близько 16 мільйонів квадратних кілометрів
найкращих земель у світі на той час.
Рівень моря враз підіймається,
ці берегові лінії опиняються під водою,
і все, що на них збудовано, розтрощується і знищується.
І ніхто не знає, що було втрачено через ту воду.
Але ми знаємо, що в перших людей, які жили тут,
були розвинені не лише навички різьблення по каменю.
За легендою рапануйців їхній засновник, король Хоту Матуа,
привіз із тієї далекої землі Хіва дещо особливе,
письмову мову.
Її зразок зберігся на дерев'яних дощечках, відомих як ронго-ронго.
Швидше за все то копії копій, створені протягом століть,
а оригінали були втрачені для історії.
Збереглося менш як 30 ронго-ронго.
Вони зберігаються в музеях по всьому світу.
Для жителів Рапа-Нуї,
таких як корінний документаліст Лео Пакараті,
ці дощечки займають особливе місце в історії.
Це неймовірно.
Зазвичай написаний текст, асоціюється
з великою, високоорганізованою культурою.
А тут — маленький острів.
Ронго-ронго дуже цікаві й дуже важливі для нашої культури.
У Полінезії подібного немає.
Вони унікальні. На інших островах таких немає.
Через набіги работорговців у 19 сторіччі
і повне знищення традиції мудрості острова Пасхи,
можливість прочитати дощечки ронго-ронго була втрачена
і вони залишаються однією з найбільших таємниць стародавнього світу.
Лінгвісти визначили, що в ронго-ронго — це не алфавіт,
бо надто багато різних символів.
Це нагадує ієрогліфи чи піктографію,
схожу на ту, яку створювали стародавні єгиптяни
та Індська цивілізація.
Ймовірно вона визрівала сотні, якщо не тисячі років.
Система ронго-ронго дуже складна.
Потрібно багато елементів: мир, вода, їжа, суспільство.
Це дуже інтелектуальний, складний процес.
Століттями, аж до появи європейців
писемність славили через пісню.
Але зв'язок між звуками і символами вже давно забутий.
Люди не вчаться читати.
Вони вчать лише пісню.
І тривалий час пісня лунала.
Про що розказується у цих піснях?
Сільське господарство.
Так.
Про правила навігації.
Описуються різні генеалогічні лінії.
Про власників території.
Ясно.
Для мене ронго-ронго
можливо, найважливіше, що зробили наші Tupuna, наші предки.
Присутність розвиненої складної писемності на острові Пасхи —
це парадокс і таємниця, яку ніхто не може пояснити.
Гадаю, цілком можливо,
що ця писемність потрапила на острів Пасхи в далекі доісторичні часи
завдяки першим поселенцям, про яких згадується в усних традиціях,
і які прибули з Хіва, набагато більшої землі в Тихому океані,
яка постраждала від жахливого потопу й пішла під воду.
Я розумію, що це спекуляція з мого боку,
але можливо перед нами реальна мова, якою користувалася
втрачена цивілізація, яку я шукаю.
Люди з далекої Хіви,
чию історію походження і писемність зберегли мандрівники-полінезійці,
які сьогодні називають себе рапа-нуї.
Я думаю, що моаї — це теж продукт
тієї самої ранньої цивілізації.
Існують навіть докази того, що в основі аху, на яких стоять моаї,
лежить старіший дизайн, створений кимось іншим.
Узяти хоча б оцей.
Це Аху Вінапу.
Він унікальний у двох аспектах.
По-перше, він повністю збудований з твердого базальту,
не з м'якого вулканічного туфу, як більшість інших.
По-друге, і це не можна не відзначити,
його мегалітичні блоки ретельно підігнані один до одного
і тому набагато перевершують інші аху на острові.
Він був настільки акуратно зроблений від самого початку,
що в місцях з'єднання немає жодного сучасного органічного матеріалу
і через це визначити походження неможливо.
Він настільки тут недоречний,
що можна легко уявити, що це витвір іншої культури.
Є ще одна причина, чому я думаю, що ця інша культура може бути
втраченою цивілізацією льодовикового періоду, яку я шукаю.
Оригінальна назва всього острова Te Pito o Te Henua,
що означає «пуп Землі».
Позначення священних стародавніх місць «пупами»
знову і знову випливає
у багатьох стародавніх культурах і мовами по всьому світу.
Гебеклі-Тепе дослівно означає «пагорб пупка».
Дельфи в Греції були пупом землі.
Іншим був Ангкор у Камбоджі.
Може, якась доісторична культура, яка мандрувала по всьому світу,
позначала у такий спосіб свої найсвятіші місця,
і серед них Рапа-Нуї?
Якщо так, як вони могли дістатися сюди?
Є одна цікава можливість.
Рапа-Нуї знаходиться в західній частині підводного гірського хребта.
У льодовиковий період коли рівень моря був на 120 метрів нижче
і дно океану, можливо, вище через явище, відоме як ізостазія,
вершини деяких гір могли виходити на поверхню,
утворюючи ланцюг крихітних островів,
який зв'язує Рапа-Нуї із узбережжям сучасного Перу.
Звісно, саме там ми знаходимо дещо надзвичайне,
висічене на пагорбі, лицем до океану…
гігантський геогліф, відомий сьогодні як Андський канделябр.
Пісок зішкребли, залишивши голий камінь
у формі величезного тризуба.
Коли ви підпливаєте до узбережжя Перу,
він як береговий знак, як маркер,
який кличе людей до себе.
Ніби говорить: «Ідіть сюди. Тут дещо важливе».
Визначити точний вік геогліфа неможливо.
А от глиняний посуд, знайдений неподалік,
відносять до культури Паракас, це приблизно 200 роки до нашої ери,
якою він визнавався й поважався.
Кажуть, він створений за мотивами легенди про стародавнього бога Віракочу,
якого обожнювали за те, що він створив загадкові чудеса
у цій частині світу,
від знаменитих ліній Наски,
до загадкового мегалітичного комплексу Тіаванако в Болівії,
високо в Андах, де починається його історія.
За легендами інків,
цей регіон колись постраждав від великого катаклізму,
справжнього прадавнього апокаліпсиса.
Коли він пройшов, з озера Тітікака вийшов незнайомець.
Його назвали Віракоча,
морська піна.
Він і його послідовники розкривали тим, хто вижив, таємниці землеробства,
вчили їх працювати з камінням і стежити за небесними тілами.
По суті, він передавав дари цивілізації
деморалізованим і спустошеним людям, які вижили після катаклізму.
Ці історії перегукуються з історіями з усього світу
про істот, сутностей, божеств, людей, які, на мою думку, пережили той катаклізм
і намагалися відновити цивілізацію.
У Єгипті це був Осіріс, який вчив свій народ
обробляти землю, збирати урожай і приймати закони.
У ацтеків у Мексиці був Кетцалькоатль, бородатий мандрівник,
який першим приніс їм дар цивілізації.
На Рапа-Нуї це король Хоту Мату'а і його обранці, які відтворюють цю тему
про мандрівників з далекої землі, які прийшли, щоб відновити цивілізацію.
Ці однакові традиції для всього світу заслуговують
на серйозну увагу.
Навіть сьогодні розповідь — це потужний спосіб
передавання знань від одного покоління іншому.
Через ці загальні історії
ми насправді отримуємо порцію старих знань, ви згодні?
Гадаю, так і є.
І звідки вони беруться?
Дуже мало кому вдалося вижити.
І вони передавали знання у вигляді міфів,
у вигляді традицій.
Міфи людства — це банк пам'яті нашого виду з часів,
коли не було письмових спогадів.
Так. Ми знаємо, що усна традиція — це потужно.
Це потужний спосіб передачі історії.
Це розповідь про певні історичні події.
Саме так.
Це повторення однієї і тієї ж самої основної ідеї
в культурах, які нібито не були пов'язані між собою.
Я думаю, що ми маємо справу
зі спільною спадщиною набагато давнішої культури.
І тому я думаю, що міфи треба сприймати набагато серйозніше.
Так, я теж так думаю.
Великі вчителі з наших міфів, такі як Віракоча,
могли бути представниками втраченої цивілізації, які вижили.
І може бути більше доказів спадщини Віракочі.
Майже за 500 кілометрів на схід від канделябра
на вершині гори поблизу міста Куско,
на висоті понад 3000 метрів над рівнем моря…
Це Саксайваман.
САКСАЙВАМАН
Це одне з найбільш незвичних стародавніх місць світу
і одне з найзагадковіших.
Величезне місце на вершині пагорба, вкрите археологічними дивами,
зробленими з каменю.
А на краю пагорба найбільша загадка з усіх…
три ряди приголомшливих кам'яних фортечних валів,
зигзагами перетинають вершину гори.
Я приїжджаю сюди вже понад 30 років,
і це не припиняє мене бентежити.
Але тепер, коли мої пошуки втраченої цивілізації зосереджені на Америці,
Я хочу повторно оглянути цю давню мегалітична таємниця.
Мені завжди здавалося, що це мініатюрна версія мене
стоїть поруч із цими гігантськими мегалітами.
Тисячі колосальних багатокутних блоків
ідеальної форми підігнані один до одного.
Усі блоки різного розміру й різної форми.
І вони підігнані один до одного з неймовірною точністю.
Виглядає так, наче вони злилися воєдино.
Навіть із сучасними технологіями, з чого тут почати?
Як це зробили?
Щоб зрозуміти, що таке Саксайваман, треба більше дізнатися про його історію,
яка переплітається з містом внизу.
Сьогодні Куско — це жвавий мегаполіс, у якому живе 500 000 людей.
Це популярне туристичне місце. Тут мільйони туристів щороку.
Але для моїх пошуків це набагато більше.
Куско було столицею колись могутньої Імперії інків,
по-справжньому видатної і дивовижної цивілізації.
Цивілізація, яка процвітала у високих Андах
і відома своєю спадщиною, неймовірною пам'яткою Мачу-Пікчу.
Але, як і у випадку з моаї на Рапа-Нуї, справжня історія затьмарена катастрофою.
Тут у 1532 році
іспанські конкістадори принесли інкам хаос і руйнування.
Придушення культури корінних народів
під час і після іспанського завоювання,
те, що нам відомо про інків, лише фрагменти
і здебільшого чорна діра в історії.
Чому? Бо історію, звичайно ж, пишуть переможці.
І дуже мало хто з тих конкістадорів витрачав час
на вивчення культури, яку вони знищували.
Інки були славетною цивілізацією.
Вони зафіксували неймовірні досягнення, але існували досить недовго.
Багата й могутня
Імперія інків існувала менше сторіччя
до приходу конкістадорів.
Звісно, іспанці цього не знали
і припускали, що все, що вони побачили, і ці неймовірні мегалітичні стіни,
це робота інків, яких вони щойно зустріли.
Важко уявити, як їм вдалося таке збудувати
з тими інструментами, які були доступні інкам.
Це здебільшого були інші камені,
якими били ці величезні мегалітичні камені.
Для мене це немає сенсу.
У інків не було писемності.
Але в іспанських записах
говориться, що Саксайваман був витвором Інка Пачакутек Юпанкі,
чиє правління поклало початок Імперії інків понад 500 років тому.
Я сподіваюся дізнатися більше від експерта Амадео Валера Фарфана.
Як ви думаєте, в якому столітті, приблизно,
був побудований цей неймовірний, величний твір архітектури?
Орієнтовно будівництво розпочалося у 1440 році.
І закінчилося через 90 років.
Так.
Просто перед приходом конкістадорів.
Пачакуті наказав своїм робітникам будувати Саксайваман з місцевого каменю,
який був відносно м'якою породою.
Зараз він знаходиться на висоті 3600 метрів
над рівнем моря, колись тут було дно первісного океану.
Колись давно ця частина Південної Америки також була частиною моря.
У різних частинах цієї долини можна побачити вапнякові породи.
Вапняк. Осадові породи.
Так. І тому
з цим каменем легше працювати, ніж з іншим каменем.
Археологія каже, що ці величезні вапнякові блоки
були вирізані в каменоломнях за 14 кілометрів звідси.
Я розумію, що вапняк — м'який камінь з яким легко працювати,
але тут стоять гігантські вапнякові блоки.
Яка вага найважчих?
Вага найважчого блоку понад 100 тонн.
Це ж треба.
Мене спантеличує, як ці величезні блоки пересували.
Я не можу зрозуміти, як вони це робили.
На мою думку, секрет був у кількості.
Педро Сьєса де Леон був іспанським солдатом і літописцем.
Він зазначав,
що тут щодня працювало понад 20 000 людей.
Це складний організаційний процес.
Організувати 20 000 людей як робочу силу — це дуже складне завдання.
На будівництві Емпайр-Стейт-Білдінг у Нью-Йорку
було залучено 3400 людей у 20 столітті.
Навіть коли працівників у шість разів більше,
пересування цих каменів без передових технологій
було б неймовірно складним завданням, і щось швидко могло піти не так.
Єдиний запис про інків, які намагалися зрушити величезний мегаліт,
зберіг іспанський хроніст через кілька десятиліть після завоювання.
Місцеві розказували,
що спроба закінчилася катастрофою.
Він розповідає про велику брилу, яку тягнули через гору
понад 20 000 людей.
У якийсь момент вони її не втримали
і вона розчавила понад 3000 людей.
Якщо інки мали стільки проблем з перенесенням одного мегаліта,
як їм вдалося перенести таку їх кількість?
У записах іспанців зазначено, що інки використовували
одразу мотузки, роллери й важелі.
З великими зусиллями й великою обережністю можна було б
зібрати два-три блоки разом,
але зібрати разом сотні, і всі їх точно підігнати —
у цьому немає логіки.
А якщо той імператор інків лише наглядав за будівництвом
фортеці на мегалітичних стінах, які вже існували?
Важко уявити, яке видовище тут було
до іспанського завоювання.
Але якщо поєднаємо останні наукові дані
зі свідченнями перших конкістадорів,
ми можемо отримати розуміння, яким був Саксайваман
у часи розквіту Імперії інків.
Іспанці розповідають, що головний комплекс використовували, як військові казарми.
Вони вміщали тисячі людей.
Вони описують тришарову круглу вежу,
яка здіймається на 15 метрів вгору,
навколо якої прямокутні будівлі й внутрішні дворики,
з власною системою прісної води та коморами для зерна.
Загарбники вважали, що Саксайваман був задуманий як фортеця.
Бо після падіння Куско
воїни інків зробили свій останній редут за цими стінами…
це все, що ми маємо на сьогодні.
Але чи для цього їх будували?
Що археологія думає про походження Саксайвамана?
Для чого його створили?
Багато хто думає, що це було військове будівництво.
Тільки іспанці чи конкістадори казали, що це військова фортеця,
але це не так.
Це було святе місце, храм, для проведення ритуалів і церемоній.
Виходить, припущення в підручниках історії,
про те що Саксайваман був побудований, як військова фортеця, помилкове?
Величезна помилка.
Залишки від споруд на вершині пагорба,
зроблених з рівних прямокутних блоків,
свідчить про те, що їх будували не одночасно з мегалітичними стінами.
Було б справедливо сказати, що інки успадкували більш ранні роботи,
але цю спадщину досить важко пояснити.
Так.
Це також натякає, що їх будували за допомогою іншої,
поки що невідомої техніки обробки каменю.
Це можна вважати втраченою технологією.
Ми стикаємось із таємницею, загадкою, яку не можемо пояснити.
Чи могли гладкі, масивні, стіни зигзагом у Саксайвамані
висікли не інки, а хтось інший?
Може більша частина споруди, яку приписують інкам,
насправді є спадщиною з набагато давніших часів?
Чи може бути спадщина в камені,
спадок давнішої цивілізації, ще не виявленої археологами?
Зрештою, простіших версій цих гладко підігнаних мегалітичних стін
не було знайдено в Перу.
Але щось схоже ми бачили на Рапа-Нуї
в стінах Аху Вінапу,
збудованих задовго до Саксайвамана, більш ніж за 3,000 кілометрів звідси.
Блоки виготовлені з цільного базальту.
Вони чудово поєднані,
і містять багатокутні елементи, як і стіни Саксайвамана.
Схожу конструкцію можна побачити в стародавніх стінах Туреччини та Єгипту.
Є один маленький блок, встановлений між більшими блоками.
Він ідентичний.
Ідентичне зображення можна знайти в Куско.
Існують припущення, що будівельники просто ефективно
використовували залишки.
Але подивіться, яка точність.
Відчуття таке, що це технологія з минулого,
яка не прив'язана до Перу й не обмежувалася ним.
Що як інки побудували споруди, які ми бачимо тут,
на давніших стародавніх фундаментах?
Фундаменти, які можуть бути пов'язані
з цивілізацією в Америці.
Така ймовірність привела мене до міста, над яким височіють башти Саксайвамана,
місце, назва якого може містити важливу підказку.
На кечуа, це оригінальна мова інків,
Куско означає «пуп землі».
Такий, як і в інших священних стародавніх місцях, включаючи Рапа-Нуї.
На мою думку, ідею про те, що пупи землі розкидані по світу
не варто відкидати, як збіг.
Чи може кам'яна кладка дивовижної форми, яку ми бачимо навколо цього пупа,
бути ще одним вцілілим залишком тієї набагато давнішої цивілізації,
яку я шукаю?
Куди не глянь у цьому місті
ви побачите шари красивих кам'яних стін хитромудрої форми,
з гігантськими мегалітами в деяких з них.
Загадка в тому, що в одній стіні
часто можна побачити різні архітектурні стилі.
Деякі надзвичайно вишукані, деякі відносно грубі.
Ця загадка привела мене на вулицю Лорето в Куско
до археолога-дослідника Хесуса Гамарри,
нащадка інків,
який десятиліттями вивчає унікальну кам'яну кладку стародавнього Перу.
Розкажіть про свою роботу в Куско і Священній долині.
Моя пристрасть — старовина людського походження.
І це відтворено в камені,
бо він є найстарішим свідком, який існує в історії.
Так само як ми бачили в Саксайвамані,
мегалітичні стіни вулиці ідеально між собою поєднані,
вигнуті краї каменів плавно перетікають один в одного.
Це неймовірно вражає.
Я просто приголомшений і не можу зрозуміти,
як хтось міг збудувати стіни
з цих величезних каменів і так ідеально їх підігнати.
Археологи кажуть, що це робили інки,
і що вони використовували просте каміння у своїй неймовірній роботі.
Таке диво не зробиш долотом
і набором будівника.
І так ідеально точно не прорахуєш.
Настільки тут усе досконально вивірено.
Тут ця точність така очевидна.
Це геометричне диво, відоме як дванадцятикутний камінь,
з його гранями, що бездоганно поєднуються з 11 іншими унікальними блоками.
І все ж таки, у цих так званих стінах інків вражає дещо інше.
Я бачу тут багато різних архітектурних стилів.
Дивовижна кам'яна кладка, як ця,
поряд із іншою набагато гіршої якості.
Як ви це можете пояснити?
Ця архітектура належить до епохи інків.
Інки не використовували цей багатокутний подушкоподібний стиль.
У інків інший архітектурний стиль,
який характеризується прямими кутами.
На верхніх секціях є блоки, на яких чітко видно відмітки
від основних інструментів інків.
Нічого загадкового в їхній кладці немає, на відміну від нижніх ярусів.
Тож, ви думаєте, це будували не інки?
Не інки.
Хесус думає, що інки будували вище і навколо більш стародавніх стін,
які вже тут були, коли вони тут з'явилися.
Історія Куско сягає не лише часів інків,
а й набагато глибшої давнини.
Хесус Гамарра переконаний, перед нами не один,
а принаймні три різні архітектурні стилі,
робота трьох культур.
Найновішу грубу частину з каменю, Хесус приписує інкам.
Він вважає, що рівні камені до-інківських часів
і тут, і в Саксайвамані,
сягають корінням набагато давнішої техніки,
яку інки шанували, але не могли наслідувати.
Є речі, які неможливі
для більш сучасних цивілізацій.
Вони більш давні
й доводять, що використовувався камінь, який піддавався обробці.
Хесус Гамарра називає цей стиль Ханан Пача.
І щоб побачити його власними очима,
він пропонує відвідати цікаве місце
на схилі пагорба, на якому стоїть Саксайваман.
По-справжньому містичне місце
з таємним входом майже прихованим від сторонніх очей.
І тут теж цікаве поєднання архітектурних стилів.
Він відомий як Храм місяця.
ХРАМ МІСЯЦЯ
Це дивне, складне місце з загадковою атмосферою.
Низькі кам'яні стіни тут — типова кладка інків.
Але всередині цього фігурного скельного виступу
ховається щось зовсім інше.
Ви потрапляєте всередину через вузький прохід.
Скрізь тиша.
Нагадує вхід у лабіринт.
Схоже на якусь невідому технологію, яку ми не розуміємо,
і створену з причин, які не мають для нас сенсу.
Переклад субтитрів: Олена Гердова